Джейн Фийдър
Съпернички

Превод от английски: Ваня Пенева, 2015

chitanka.info

Пролог

Фънги Касъл, 8 февруари, 1587 година

Двамата бяха дошли при нея предишната вечер. Еймиъс Полит, надзирател в затвора, строг блюстител на морала, и добрият, верният, преданият Шрузбъри, който изглеждаше така, сякаш идваше да я извести за собствената си смърт.

Шрузбъри й предаде съобщението със сълзи на очи. Пристигнала смъртната й присъда, подписана от кралицата. Утре сутринта в осем щяла да умре в голямата зала. Твърде малко време, за да свърши всичко, което си беше намислила, да напише последните писма, да се разпореди с личното си имущество, да се изповяда. Въпреки почти неприличната бързина, с която беше произнесена, смъртната й присъда не дойде изненадващо.

Часът настъпи и тя слезе в голямата зала. Утрото беше леденостудено, навън все още цареше мрак. Свещите в големите метални свещници хвърляха сенки по високите стени. Двамата мъже, които я бяха посетили предната вечер, стояха зад издигнатия ешафод в задния край на залата. Членовете на домакинството й и всички придворни дами, с изключение на двете, които я придружаваха в последния й път, стояха покрай стената, охранявани от шерифа и хората му. Докато тя вървеше към ешафода, някои сведоха глави.

Мария забеляза как малкият й териер се мушна в диплите на черната й кадифена пола. Тя спря за миг, плъзна поглед из залата и огледа хората, дошли да я видят как умира. Очите й спряха върху лицето на жена, по-млада от останалите дами. Вдигна ръка, жената излезе напред, отиде при нея и се сниши в дълбок поклон.

— Розамунд, ще вземете ли кучето ми? — попита спокойно Мария. — Боя се, че ако остане близо до мен, ще преживее тежък потрес.

— Разбира се, мадам. — Розамунд се наведе, вдигна малкото куче и го поглади по главичката. После отново зае мястото си в редицата, а кралицата на Шотландия продължи пътя си към ешафода.

Стигна до дървеното скеле и изкачи с уверена стъпка петте стъпала. До дръвника беше поставено столче за дрехите й, а пред него — възглавница за коленичене. Погледът й избягна секирата на палача с потъмняло от стара кръв острие. Сигурно не са имали време да набавят по-добра, помисли си бегло тя. В кралските дворци по правило не държаха секири за обезглавяване. Дано са се сетили да я наточат, продължи мисълта си тя, след като са я използвали да убият някое нещастно животно.

Не й оставаше време за други мисли. Съдиите бяха заели местата си, двете дами започнаха да я събличат. Тя свали кръстчето от шията си, целуна го и го връчи на една от дамите. Благослови ги и се сбогува с тях.

Палачът и помощникът му коленичиха и помолиха за прошка. Мария се усмихна и изрече високо и ясно:

— Прощавам ви, защото ще сложите край на мъките ми.

Дамите закриха лицето й с осветена кърпа, избродирана от самата нея с лицето на Христос.

Розамунд Уолсингъм притискаше малкия териер до гърдите си, за да не вижда ешафода. Самата тя бе впила очи в палача и двете жени, които сваляха черната рокля на Мария Стюарт. Корсажът и фустата й бяха яркочервени — цветът на мъченичеството. Розамунд знаеше, че непременно трябва да спомене тази подробност в писмото си до сър Франсис. Имаше официални свидетели на екзекуцията, но сър Франсис щеше да поиска за пореден път нейното лично, неофициално, подробно описание на случилото се. Той много държеше да е запознат и с най-дребните детайли.

Докато я събличаха, Мария Стюарт се усмихна и каза нещо на палача, но Розамунд беше далече и не я чу. Двете дами, които я придружаваха на ешафода, й помогнаха да коленичи и тя сложи глава върху дръвника. Ръцете й обхванаха дебелия пън.

Помощникът на палача свали ръцете й от дървото и Розамунд се разтрепери. Нима кралицата наистина ще умре? Ако ръцете й останат на дръвника, ще ги отсекат заедно с главата, сети се тя. Мария сложи ръце зад гърба си и изрече последната си молитва с ясен, нетрепващ глас.

При първия удар Розамунд неволно стисна по-силно малкото куче и то нададе жален вой. Секирата не улучи точното място на тила. Всички видяха как Мария продължава да движи устни, но не чуха нищо. Палачът нанесе втори удар.

Розамунд затвори очи и не видя как палачът отсече последната жила, която свързваше главата с тялото, вдигна главата и възвести:

— Бог да пази кралицата!

Множеството изохка в един глас, когато закрепеното за главата було се отдели заедно с перука на дълги червено-кафяви къдрици. Истинската коса на Мария Стюарт беше къса и сива. Главата падна върху сламата и всички видяха лице на стара жена, което нямаше нищо общо с гордата, елегантна красавица, каквато беше приживе.

Край. Всичко свърши. Розамунд се опита да успокои малкия териер и се присъедини към излизащите от голямата зала. През това време шерифът и хората му положиха тялото на носилка, за да го отнесат на хирурзите, които щяха да го балсамират.

Розамунд усети, че краката й треперят, и щом изкачи стълбището, приседна в бялата каменна ниша на един прозорец. Загледа се навън, към мрачната природа на Нортхамптъншир, докато през главата и минаваха десетки въпроси. Каква вина носеше тя, Розамунд Уолсингъм, за екзекуцията на Мария Стюарт? Да, да, тя също носеше вина… Но нямаше избор, бяха я принудили да участва. Не знаеше как страшният й братовчед Франсис Уолсингъм я е използвал, за да осъществи целите си, нямаше представа за тайнствения свят, в който живееше той, и за интригите му. А би трябвало да знае. Брат й Томас многократно й беше намеквал какво се случва, но малката му сестра се смяташе за непогрешима и се криеше зад здравата крепост на силната си воля. Трябваше да се сети, че който бръкне в катрана, неизбежно става черен. Сега и по нейните ръце лепнеше катран.

Розамунд избърса овлажнените си ръце в полата и се постара да успокои лудо биещото си сърце, като задиша дълбоко и равномерно. Спомни си как Кит Марлоу й беше обяснил, че с този трик актьорите се опитват да преодолеят сценичната треска, и неволно се усмихна. Или беше Нед Алейн? Вероятно да, защото той беше актьор. Кит живееше само за театъра, но никога не беше излизал на сцената. Неговата страст беше писането на пиеси.

Това страшно, тъмно пленничество траеше цяла вечност. Какво не би дала отново да влезе в прекрасния, весел, шумен и необуздан свят на актьорите! Поне за малко.

Спомни си Уил и техния единствен, но толкова по-скъп следобед, прекаран в театъра. Може би Уил вече се е върнал от последната си мисия за сър Франсис и пак седи с тях, пие и се забавлява, аплодира ги от партера и се опитва да заинтересува Кит, Томас Уотсън или Том Кид със собствените си опити да пише. А когато не е при актьорите и авторите на пиеси, сигурно е в двора, свири на лютня, рецитира стиховете си и пее любовни песни. Уил беше придворен и умееше да се показва пред влиятелните хора откъм най-добрата си страна. С годините беше усъвършенствал уменията си. Наблюдаваше по-възрастните и по-опитните и знаеше как да спечели доверието на някоя влиятелна личност — без подкрепата на силните, човек трудно оцеляваше в двора на Елизабет. Но Розамунд помнеше и друго: веселите искри в очите му, изкусителните, импулсивни намеци, които ги поведоха по пътеки, забранени за хора като тях.

Онази нощ в склада на Чартли… Сякаш други хора бяха преживели друг живот. Тя имаше чувството, че е пристигнала във Фънги преди цяла вечност. А всъщност живееше тук едва от няколко месеца и днес бе преживяла смъртта на Мария.

Малкият териер се размърда в ръцете й, вдигна глава и облиза брадичката й. Розамунд стана и го отнесе в покоите, отредени за Мария и дамите й. Вратата към спалнята на шотландската кралица зееше отворена, слугите тъкмо сваляха завесите на леглото. Присъствието на смъртта беше толкова силно, че кучето отново заскимтя жално.

Преди дванайсет месеца Розамунд Уолсингъм изобщо не мислеше за кралицата на Шотландия, а сега плачеше за нея, притискаше териера към гърдите си и мокреше козината му със сълзите си.

Дано това означава край на службата ми, помисли си с надежда Розамунд. Кралицата не прощаваше лесно на лицата, които бе дарила с благоволението си и които я бяха измамили, но може би братовчед й ще се застъпи за нея. Тя му служеше добре. Бе изпълнила съвестно задълженията си към сър Франсис и заслужаваше прошка.

И не само прошка. Трябваше да свърши още нещо. Да си разчисти сметките с един човек. Мисълта за това още отсега я изпълваше с радост.

1

Скедбъри Парк, Чайлхърст, Кент, май 1586 година

Ярката светлина на първото пролетно слънце подчертаваше нежната, свежа зеленина на ябълковите дървета и бледорозовите, кадифено меки цветчета. Цветът беше толкова нежен и фин, че изглеждаше невъзможно да го улови. Розамунд Уолсингъм изруга тихо, завъртя се на високото столче, избърса кредата от плочата и започна отново. Кредата не беше подходящ материал за този вид рисунки, но хартията беше лукс — Томас непрестанно й го натякваше. Розамунд всеки ден чуваше, че брат й не е направен от пари, и беше свикнала с мърморенето му. Това изобщо не му пречи да се облича в скъпи дрехи и да язди прекрасен кон с кожено седло и позлатени юзди, каза си тя и се намръщи недоволно. После отново впи поглед в цветето.

Трябваше да бъде честна пред себе си и да признае, че брат й не я лишава от нищо важно. Да, хартията никога не й стигаше, но какво от това? Просто не биваше да допуска грешки. Затова ще нахвърля първите скици върху плоча с креда, а после ще вземе най-острото, най-тънкото перо и ще пренесе рисунката върху хартия. Това не беше най-добрият начин на работа, но помагаше.

Младото момиче приглади назад падналата върху лицето кестенява къдрица, почеса се по нослето, опря гръб на стъблото и критично огледа скицата. Стори й се доста добра. Дано успее да пренесе върху хартията впечатлението за лекото потреперване на цветето.

Отнякъде се дочуха гласове. Явно някой бе влязъл в овощната градина. Розамунд наклони глава и се вслуша. Май брат й Томас се е завърнал от пътуването си. Той отсъстваше често и никога не съобщаваше кога ще се върне, затова внезапната му поява не беше нещо необичайно. И много често водеше със себе си гост. Този път гласът й бе непознат. Докато пребиваваше в Скедбъри, Томас често приемаше посетители. Някои от тях явно му бяха приятели, но за другите й беше трудно да прецени. Розамунд имаше чувството, че те се крият и от нея, и от останалите хора. Не й обръщаха внимание, поздравяваха я само с кратко кимване, не й говореха.

Идваха и си отиваха по необичайно време, заключваха се с Томас в кабинета му. Розамунд свикна да не ги забелязва и се задоволяваше със собствената си компания.

Гласовете се приближиха и тя надникна през бледата зеленина. Скрита в клоните на дървото, виждаше много добре двамата мъже, които вървяха по обградената от овощни дървета алея, хванати под ръка. Приближаването им я смути. Понечи да се обади, но точно тогава двамата спряха, обърнаха се един към друг и престанаха да говорят.

Розамунд проследи с нарастващо вълнение как се целунаха, помилваха се, задвижиха ръце с нарастваща страст. Чуваше тихия им шепот и отчаяно си пожелаваше да изчезне оттук. Да й пораснат криле и да отлети от дървото. За съжаление бе пропуснала подходящия момент. Сега можеше само да се моли Томас никога да не разбере, че сестра му е присъствала на интимната му среща с друг мъж. Когато беше до нея, брат й се държеше добре и се грижеше за своята малка сестричка. Но обикновено не й обръщаше специално внимание и така беше добре и за двамата. Когато обаче се ядосваше, ставаше страшен и Розамунд нямаше никакво желание да се излага на гнева му. Инстинктът й подсказваше, че той ще побеснее, ако разбере, че го е видяла.

Тя остана в короната на дървото и продължи да гледа какво става. Все така прегърнати, двамата се отделиха от пътеката и непознатият се облегна на едно дърво, а Томас се притисна към него. После бавно се плъзнаха по стъблото и легнаха в меката зелена трева. Розамунд вече не ги виждаше, но чуваше шумовете и знаеше какво правят. Прислужничките и ратаите в обора говореха открито за любовните си приключения и тя знаеше как става, макар че самото протичане на акта й беше неясно. Чу как брат й извика, сякаш го бе пронизала болка, и бързо затисна устата си. Чу стонове и тихи викове, после се възцари тишина.

След минута, която трая цяла вечност, тя чу шепот, тих смях и шумолене на трева. Двамата си говореха шепнешком и тя напрегна слух, учудена, че в гласовете им звучи задоволство, съзвучие между двамата. След малко чу Томас да казва с почти нормален тон:

— Виж, Кит, ако ти трябват пари за дългата ваканция, най-добре говори с братовчед ми. Той винаги търси мъже като теб.

Томас стана и с усмивка се наведе, за да помогне на кестенявия непознат, наречен от него Кит, да се изправи. Кит стегна вървите на панталона си и отупа праха. Беше облечен като бедняк, с кърпена риза и протрит черен панталон, с вехта наметка.

Странна компания за винаги елегантния й брат. Но Томас често се движеше в необичайна компания.

Розамунд се чувстваше много зле, но не смееше да мръдне от скривалището си. Трябваше да отиде в тоалетната, усещаше сърбеж, сякаш по гърба й пълзяха мравки, копнееше да протегне скованите си крака. Но остана неподвижна, не смееща дори да диша, молейки се двамата мъже да не вдигнат глави и да не я забележат през листата и цветовете на дървото. Слава богу, те бяха твърде заети със себе си, за да обърнат внимание на обстановката. Много скоро излязоха отново на алеята и се запътиха към близката къщичка.

Розамунд хвърли плочата и кредата на земята и скочи от клона, на който седеше. Отдалечи се от дървото и се облекчи в гъстата трева. Оправи фустата и полата си, грабна плочата и кредата и се затича към къщи.

Влезе през една странична врата и забърза по тесния, застлан с плочи коридор от крилото на прислугата към входната зала. Точно когато влезе в заляната от слънце зала, забеляза с ъгълчето на окото си някакво движение. Едра фигура, облечена изцяло в черно, изкачваше главното стълбище в задния край. Сигурно е Фрейзър. Инграм Фрейзър, довереник на брат й. Всъщност беше трудно да се каже точно каква роля играе Инграм Фрейзър в живота на Томас, знаеше само, че той е постоянно до него. Томас рядко идваше в Скедбъри, без Фрейзър да върви по петите му и да се крие в сенките, обгърнат в мрачно мълчание. Изглеждаше повече като слуга, отколкото като приятел, но и повече довереник, отколкото слуга. По поведението им си личеше, че споделят тайни. Розамунд обаче не можеше да си представи, че срещите им насаме протичат както преди малко с непознатия Кит.

Къде беше чужденецът? Кой беше той? Ако Томас не иска малката му сестричка да се срещне с него, ще го скрие някъде, но днес тя беше решена да се запознае със специалния гост. Затова се скри в спалнята си на втория етаж и започна да обмисля какви са възможностите й за случайна среща.

Късметът й проработи много скоро. Тъкмо когато излезе в коридора, видя Томас да излиза от спалнята си, придружен от непознатия. Като видя сестра си, той спря.

— Къде се беше скрила, Розамунд?

Гласът му прозвуча ведро, без никакъв признак за скрити намеци, макар че не задаваше често този въпрос.

— Бях навън, скицирах цветя — отговори тя и направи грациозен реверанс. — Много се радвам да те видя отново вкъщи жив и здрав, братко.

Докато говореше, погледът й се стрелна към необичайния спътник на Томас. Същият от овощната градина, но напълно променен. Мръсните бедняшки дрипи бяха изчезнали. Сега непознатият носеше жакет от смарагдовозелено копринено кадифе, подплатен с кремава коприна, панталон от същото кадифе и риза с яка от любимата дантела на Томас. Очевидно великодушието на брат й се простираше чак до гардероба на… приятеля му. Двамата мъже бяха горе-долу еднакви на ръст, косите им имаха подобен цвят.

Томас я погледна въпросително и тя осъзна, че е зяпнала чужденеца.

— Кит, позволи ми да ти представя скъпата си сестричка Розамунд — рече с усмивка Томас. — Явно никога не е виждала мъж като теб, щом те зяпа така неприлично.

— Простете — пошепна Розамунд и отново направи реверанс, за да прикрие неловкостта си. — Не исках да бъда неучтива.

— Нищо подобно не съм забелязал — засмя се мъжът. — Напротив, схванах внимателния ви оглед като комплимент — добави той и се представи: — Кристофър Марлоу на вашите услуги, мистрес Уолсингъм.

Усмивката го промени повече от дрехите. Първото впечатление от мършавото му лице беше по-скоро за арогантност и недоверчивост, но усмивката заличи всичко това и го направи да изглежда сърдечен и открит.

— Да, вече съм сигурен, че беше комплимент.

— Напълно сте прав, мистър Марлоу. — Розамунд се бе овладяла и говореше с усмивка.

— По дяволите, сестричке, сега забелязвам, че растеш и много скоро ще се превърнеш в кокетна девойка — отбеляза Томас. — Време е да ти намерим съпруг, иначе като се прибера следващия път, ще ме посрещнеш с надут корем.

— Не и при храната, която предлага Чайлхърст, братко.

Томас я изгледа мрачно.

— Научи се да си държиш езика зад зъбите, госпожице. Не всички харесват устатите жени.

Розамунд примигна смутено. Томас имаше цветист речник и тя беше свикнала с грубия му хумор. По-точно казано, той винаги я окуражаваше да отговаря на закачките му със същата монета. И понеже от най-ранното й детство той беше единственият член на семейството й, който я даряваше с внимание, тя не възразяваше срещу начина му на изразяване и не смяташе отговорите си за неприлични.

Мастър Марлоу побърза да й се притече на помощ. Потупа брат й по рамото и рече:

— Лично аз ценя високо откровеността у жените, Томас. Светът е грозно място. Защо хората, все едно дали са мъже или жени, трябва да се преструват, че е красив?

— Защото идва време да си намерят брачен партньор, Кит — отговори строго Томас и се запъти към стълбището. — Ще ядем в четири, Розамунд. Искам да ни правиш компания, защото трябва да обсъдим нещо. Идваш ли, Кит?

— Разбира се — засмя се Марлоу и последва домакина с големи крачки.

Розамунд влезе в стаята си, обидена до дън душа. Томас почти никога не я укоряваше без причина. Така се държеше по-скоро майка й, въпреки че тя беше най-малката й дъщеря и единствената останала жива. Детето само й пречеше. Не знаеше какво да прави с Розамунд и не преставаше да се учудва как така тя е преживяла раждането и ранното детство, докато другите й бебета са умрели веднага или само след няколко месеца на белия свят. Малките гробчета в селското гробище образуваха цяла редица покрай пътя.

Дороти Уолсингъм почина преди няколко години. Страдаше от тежка болест и почти не ставаше от леглото си, затова Розамунд се стараеше да не се мярка много пред очите й. Отрано се научи да разчита на Томас. Единствен той я учеше как да живее. Понякога отговаряше на въпросите й, друг път отказваше да отговори и обясняваше, че момичетата не бива да питат за такива неща. По-големият им брат Едмънд не живееше в Скедбъри, макар че именно той бе наследил семейното имение. Предпочиташе Лондон и постоянно сменяше любовниците си — Томас ги наричаше курви. Още на млади години се беше заразил със сифилис и през повечето време не беше на себе си.

Розамунд не бе виждала Едмънд толкова отдавна, че не можеше да си представи как изглежда сега главата на семейството. Тя затвори вратата на спалнята си и сложи плочата за рисуване върху масичката до прозореца. Там съхраняваше ценните си запаси от хартия, пера и мастило. Вдигна плочата към светлината и критично огледа направената скица. Стори й се добра и тя си представи със задоволство как ще запечата върху хартията лекото трептене на розовото цветче и бледозелените листенца.

Възбудена от предстоящото рисуване, тя забрави загадъчната, болезнена критика на брат си, забрави сцената в овощната градина, забрави дори Кристофър Марлоу. Седна с лице към прозореца и извади лист хартия. Намери най-доброто си перо и го подостри, трепереща от нетърпение да започне да рисува. Потопи перото в мастилницата и започна.

Минаха цели два часа, докато завърши рисунката. Доволна от себе си, тя се облегна назад и я разгледа внимателно. Много трудно беше да пресъздаде малкото, крехко цветче във всичките му подробности. По-лесно й беше да нарисува човек или сцена, но тя предпочиташе цветя и листа.

Под прозореца й се чуха стъпки, последвани от човешки гласове. Розамунд внимателно остави рисунката и надникна да види какво става долу на терасата.

Томас стоеше до парапета, а Инграм Фрейзър бе застанал пред него с лист хартия в ръка. Розамунд винаги оприличаваше секретаря на коварен дивак от джунглата. Кожата му имаше нездрав зеленикав цвят и постоянно изглеждаше мазна, мръсната коса висеше на кичури чак до раменете, дрехите му сякаш никога не бяха прани и миришеха, като че току-що са ги извадили от гробница. Когато говореше, гласът му скърцаше и Розамунд неволно си представяше нощни разбойници, дошли да ги ограбят. Ала най-много я плашеха очите му — мътни, корави, тънички игли с неопределим цвят, искрящи от злоба.

Фрейзър показа документите на Томас и той ги прочете със снизходителна усмивка.

— Явно умеете да правите сделки, Фрейзър — отбеляза ведро той. — Спечелили сте ми цяло състояние.

— Докато по света има глупаци, не е престъпление да ги използваме — отговори мъжът с мрачно кимване.

— Някои хора виждат нещата по друг начин. — Томас му върна документите. — Но аз съм задлъжнял до шия и нямам време да бъда почтен. Погрижете се да довършите сделката. След половин час тръгвате за Лондон.

Фрейзър го изгледа накриво.

— Значи искате да се отървете от мен?

— Да, разбира се, нали ви чака работа. — Томас го огледа по-внимателно. — Какво ви става, човече?

— Какво прави онзи тук? — Фрейзър направи рязко движение с глава към къщата.

— Това изобщо не ви засяга, приятелю. Той е човек на думите. Поет. Пише пиеси. Много скоро ще се присъедини към нашата малка компания. Не се занимавайте с него.

Розамунд ясно чу заплахата в гласа на брат си. Томас винаги държеше Фрейзър под контрол.

Тя се отдръпна безшумно от прозореца. Какво означаваше това? За каква компания ставаше дума? Малкият часовник на камината удари три и тя си заповяда да не се занимава повече с Томас и проблемите му, а да посвети цялото си внимание на гардероба. Обядът в четири в компанията на брат й и госта му заслужаваше да се понапрегне. Обикновено тя се хранеше в кухнята с прислужниците — това беше по-приятно, отколкото да яде самотна, а и не й се налагаше да сменя ежедневната си рокля.

Розамунд огледа скромното съдържание на гардероба си и изведнъж се почувства нещастна. Май ще се наложи да облече неделната си рокля.

2

— Не бих искал да се срещна с този тип в някоя тъмна уличка — отбеляза Кит Марлоу и изпразни чашата с вино, когато вратата на кабинета бавно се затвори зад Инграм Фрейзър. — Какъв ти е той, Томас? Не ми изглежда като случайно приключение…

— Мастър Инграм, както го наричат някои, е многостранно надарен мъж — отговори Томас и вдигна гарафата, за да напълни наново чашата на Кит. После наля и на себе си.

— Но ти си прав: не е приятно да го гледаш. Ала е много подходящ за известни… сделки, необходими за човек като мен, който няма средства да се облича подходящо и да язди хубав кон. О, да не забравяме и доброто вино в чашите ни — допълни той и се засмя весело. — От Франция не идват само предатели, приятелю.

— Напълно си прав — отговори Кит, изпразни чашата на един дъх и я подаде на домакина да я напълни отново. — Тези така наречени сделки да нямат нещо общо с държавния секретар?

Томас се усмихна многозначително.

— От време на време пращам мастър Инграм с разни поръчки при сър Франсис, но в повечето случаи го занимавам с дела, засягащи личните ми финанси. Той е вещ във финансовите въпроси и се грижи двамата да можем да си плащаме сметките.

Кит присви очи, но не продължи да говори по темата. След малко разговорът им бе прекъснат от тихо почукване по вратата.

— Влез! — извика Томас.

Появи се Розамунд и първо стрелна поглед към братовия си гост, който се бе разположил удобно на пейката под прозореца. Слънчевите лъчи позлатяваха кестенявата коса, измита и грижливо сресана назад, за да открива високото чело. Направиха й впечатление добре поддържаните му мустачки и почти пълната липса на брада — за разлика от Томас, който много се грижеше за своята.

Розамунд направи реверанс и сведе глава. Много й се искаше слънчевите лъчи да подчертаят красивия ръждивокафяв тон на косата й.

— Може би съм подранила? Да си отида ли?

— Не, разбира се. Седни и пий чаша вино с нас — покани я Томас. — Имам новини за теб.

Розамунд пое чашата и седна на посочения й стол. Подреди внимателно полите на зелената копринена рокля, за да разкрият фините сатенени пантофки и стройните й глезени. Гордееше се с красивите си крака, макар че нямаше кой да им се възхищава. Всъщност и днешната й публика не беше подходяща. Томас обикновено оставаше равнодушен към външния вид на сестра си, а след случилото се в овощната градина можеше да се очаква, че мастър Марлоу също няма да прояви интерес към женските й прелести. Все пак щеше да опита. Достатъчно рядко се случваше да я поканят да обядва с мъже.

— От Лондон ли идвате, мастър Марлоу? — попита учтиво тя.

— Не, от Кеймбридж. Преди няколко седмици се срещнах там с брат ви и той беше така любезен да ме покани в Скедбъри.

— В университета ли учите, сър?

— В колежа „Тялото Христово“. Завърших бакалавърската степен и се надявам скоро да започна магистратура.

— Мастър Марлоу е поет и пише пиеси, разбира се, в свободното си време — допълни Томас с поглед към изпразнената гарафа. — Интересува се много повече от театъра, отколкото от църквата, за която е предопределен.

Тонът му беше ироничен и той хвърли бърз, съзаклятнически поглед към госта си, който се потръпна от отвращение и поклати глава.

— Ужасно съм жаден, Томас — каза само Марлоу. — Няма ли да донесеш още вино?

— Ти винаги си жаден — отговори домакинът и посочи гарафата на сестра си. — Иди в килера и я напълни от бъчвата, на която пише „Аквитания“. После кажи на мистрес Рейли, че бързаме и че ще й се отблагодарим, ако ни нахрани преди залез-слънце.

Розамунд взе гарафата и излезе от стаята. Нямаше намерение да съобщи на готвачката какво е казал брат й. Ако чуе подобни язвителни думи, мисис Рейли сигурно ще метне по главата й гореща тенджера, ще избяга от кухнята и ще й изкрещи тя да приготви яденето.

В кухнята беше горещо като в ада. Под ниския таван се виеха кълбета гъста пара. На огъня се печеше цяло прасе и мазнината пръскаше на всички страни. На печката вряха две големи тенджери. Младият помощник на готвачката въртеше шиша и очите му блестяха, сякаш съскащите пламъци го омагьосваха. Каменният под беше лепкав и Розамунд пристъпи много внимателно, за да не изцапа сатенените пантофки и копринената рокля. Слава богу, стигна до килера, без да се подхлъзне. Мистрес Рейли хвърли голяма топка тесто върху набрашнената маса, обработи го с юмруци и го обърна, за да го намачка и от другата страна. Когато Розамунд излезе от килера, готвачката изръмжа, без да поглежда в нейната посока:

— Кажете на мастър Уолсингъм, че след десет минути яденето ще е на масата.

Розамунд се задоволи да кимне и бързо излезе от кухнята. За съжаление настъпи по опашката котката, която се бе сгушила до вратата, животното се размяука сърдито и кучетата в задния двор веднага се разлаяха. Розамунд избяга, бършейки потта от челото си.

Щом стигна до кабинета на брат си, тя спря, избърса се още веднъж с ръкава на роклята и се опита да охлади горещите си бузи. Отпи голяма глътка вино от гарафата, почука тихо и отвори вратата. Брат й и Марлоу стояха до прозореца и гледаха навън към парка. Брат й бе сложил ръка на рамото на поета и двамата не чуха влизането й.

— Обядът ще е готов след десет минути — съобщи високо тя и собственият й глас прозвуча чуждо в ушите й. Усети как се изчерви, но дори и да го бяха забелязали, мъжете не казаха нищо. Просто се извърнаха от прозореца и отново заеха места около масата.

Розамунд наля вино и им подаде чашите. Наля и на себе си и отново отпи голяма глътка. Усещаше някакво напрежение, за което нямаше име. Добре поне, че не беше заплашително, а по-скоро възбуждащо.

— Искаше да обсъдиш нещо с мен, Томас…

— Да. — Брат й се покашля многозначително. — Очакват те в Лондон.

— В Лондон? — Розамунд не повярва в чутото. — Защо? Кой ме очаква? По каква причина?

— Очевидно нашият скъп братовчед, сър Франсис Уолсингъм, си е спомнил за съществуването ти — съобщи Томас с обичайния си ироничен тон. — Желае да те види.

Розамунд смръщи чело.

— Но той е държавен секретар на кралицата! Защо се интересува от мен?

— Скъпа сестричке, няма никакво значение какво иска от нас Негово сиятелство държавният секретар на кралицата. Той сам ще ни каже, когато сметне за нужно — обясни Томас и отпи глътка вино. — Аз обаче съм готов да се обзаложа, че иска да види каква си, за да реши дали може да ти намери подходящ съпруг.

— Аз пък си мислех, че само Едмънд има право да вземе такова решение… — пошепна Розамунд и хвърли виновен поглед към брат си. Едмънд не се интересуваше от тях, но щом тя трябваше да сключи изгоден за семейството брак, единствен той имаше право да направи избора и да вземе решението.

— Едмънд изобщо не мисли за теб, Розамунд. Интересува го само най-новата му курва. — Томас се изсмя грозно, стана от стола и изръмжа. — Хайде да ядем. В корема ми зее дупка.

Трапезарията беше обзаведена дори по-зле от останалите помещения. В средата стоеше проста чамова маса, около нея бяха наредени груби столове, дъбовата маса за сервиране бе натикана в ъгъла. Освен това вътре миришеше на мухъл. Розамунд побърза да отвори прозореца и в помещението веднага нахлу аромат на рози от близката леха.

Един слуга донесе свинско печено и постави голямото плато в средата на масата заедно с кана за сос. Донесе още пшеничен хляб и купа зелен фасул. Марлоу вдигна празната гарафа и погледна подканващо приятеля си.

— Няма вино, Томас.

— Напълни я, Джетро — заповяда с усмивка домакинът.

Слугата взе гарафата и излезе. Розамунд седна и си взе парче хляб. Томас наряза печеното с камата си. Сестра му не разполагаше със своя кама и до калаената й чиния беше поставено просто кухненско ножче. Марлоу също имаше кама, но си отряза съвсем тънко парче месо и взе само една лъжица зеленчук. Погледът му не се откъсваше от вратата, ръката му стискаше празната чаша. Посвети вниманието си на яденето едва когато слугата се върна с пълна гарафа и наля вино в чашата му. Марлоу пи жадно и очевидно се успокои.

Розамунд хапна малко месо. Дъвчеше бавно, мислите й бяха заети с новината, съобщена от брат й. Братовчед им Франсис беше важна личност. Доверен съветник на кралицата, човек със значително влияние. Тя никога не беше помисляла, че някой ден сър Франсис ще се заинтересува от незначителните си роднини. Знаеше, че Томас работи понякога за него, но Томас беше мъж и разликата беше голяма.

Розамунд знаеше какво бъдеще я очаква. Не хранеше романтични представи за брачното щастие. Ако има късмет, ще й намерят добър съпруг. Може би той ще я обича и разбира, а тя ще се чувства добре с него и ще му бъде вярна и предана. Ала такива мъже се срещаха рядко. Някой, вероятно Едмънд, ще й избере мъж с оглед на това съюзът да е от полза за семейството й. Тя, естествено, ще се подчини на волята му. Такава беше съдбата на жените. Ако Едмънд не мислеше единствено за себе си, сигурно отдавна щеше да я е омъжил. Тя бе навършила седемнайсет години и понякога се чувстваше много стара за женитба. Томас също очевидно не мислеше за бъдещето на сестра си и я остави да си живее спокойно в скучния Кент.

Може би трябва да се представи пред братовчед им в лоша светлина. Ако не я хареса, той ще я прати обратно в Скедбъри и тя ще продължи да си живее, както досега. Но може би сър Франсис искаше просто да я види? А на нея така й се искаше да иде в Лондон, да разгледа столицата, дори да зърне кралицата… Представата беше толкова вълнуваща, че тя забрави намерението си да се представи зле. Ако сър Франсис я хареса, сигурно ще я задържи известно време в дома си. Може даже да я заведе в двора. Ако обаче е решил да я омъжи за някой скучен провинциален земевладелец, тя ще живее по-зле, отколкото тук, с брат си. Ще ражда деца година след година, ще трябва да се грижи за тях и няма да има време да рисува. Помнеше как майка й линееше, как загуби интерес към света извън семейството си и домакинството. А през последните години беше толкова болна, че загуби интерес изобщо към живота. Преди и аз да стана като нея, ще ида в столицата и ще видя как живеят хората там, закани се Розамунд. Кой знае, може би ще срещне интересни хора и пред нея ще се разкрият неподозирани възможности.

Тя не съзнаваше, че мачка хляба между пръстите си и човърка месото с вилицата, докато Марлоу не се обади:

— Аз пък си мислех, че бедната свиня е отдавна мъртва, мистрес Розамунд.

Тя буквално подскочи и се изчерви.

— О! Моля за извинение. Мислех за друго.

— Това беше очевидно — отвърна той и отново напълни чашата си.

Розамунд се усмихна сдържано и забеляза, че той продължава да пие, но не е хапнал почти нищо. Очите му блестяха трескаво, бузите му пламтяха. Утре ще се събудиш с главоболие, предрече му безмълвно Розамунд и се обърна към брат си.

— Кога ще тръгнем за Лондон, Томас?

— Вероятно след около седмица. — Брат й не преставаше да се тъпче с месо. — Колко време ти трябва да се приготвиш?

— По-малко от половин час — отвърна хапливо тя. — Не разполагам с голям гардероб.

— Като гледам роклята ти, отдавна е излязла от мода. — Томас я огледа през масата със смръщено чело. — Това ли е най-доброто, с което разполагаш?

Розамунд преглътна надигащия се в гърдите й гняв и отговори просто:

— Да.

— Мили боже! Уший си нещо набързо. Не може да пристигнеш в Лондон като просякиня.

— За да си ушия нова рокля, трябват пари — уведоми го спокойно Розамунд и остави вилицата си.

Томас простена и посегна към виното.

— Добре, ще ти дам. Но няма да са много. Колко ли струва една рокля в днешно време?

— Откъде да знам, братко? Сигурно поне колкото жакета ти.

— Този ли? — Томас доволно попипа пурпурночервения кадифен жакет с малки златни копчета. — Не ставай глупава, Розамунд. Дал съм за него цели двайсет крони. Откъде да намеря толкова много пари?

— Тогава просто няма да си ушия нова рокля.

Томас я погледна заплашително.

— Добре, ще видя какво мога да направя. Утре ще поговорим пак. А сега виж дали мистрес Рейли е приготвила десерт!

Доволна от малката си победа, Розамунд отиде в кухнята. Върна се с голяма купа крем и Томас й кимна признателно. Веднага загреба с лъжицата от крема и покани госта си да последва примера му, но Марлоу поклати глава и напълни чашата си с вино. Томас се намръщи недоволно.

— Ако искаш да направиш впечатление на министъра, ще ти трябва бистра глава, Кит. Прекомерното пиене се отразява зле на стомаха ти, оцветява очите ти в жълто и причинява адско главоболие. Предупреждавам те, че моят братовчед яде и пие умерено и предпочита да вижда около себе си хора, които се държат като него.

Марлоу се изсмя презрително, облегна се назад и помилва пълната си чаша.

— Тогава явно няма да остана дълго при него — отговори той с равнодушен тон.

Розамунд, която също си хапваше крем, видя как погледът на брат й помрачня.

— Бъди така добър да мислиш повече какво говориш — посъветва го Томас. — Освен ако не си решил да водиш бедняшки живот на свещеник в някое далечно село.

— О, Том, невернико Том! — Марлоу се изсмя и изпразни чашата на един дъх. — Когато е нужно, съм мълчалив, смирен и въздържан. Тук обаче… — Бутна чашата през масата и продължи: — Напълни я до ръба, моля те! Твоят високопоставен роднина не е сред нас, освен ако не се е скрил в ламперията.

Томас вдигна изпразнената гарафа и я обърна.

— Виното свърши. — Категоричният тон показа, че това е окончателното му решение.

Марлоу присви очи, бузите му пламнаха още по-силно. Той стана и блъсна стола си.

— Тогава сам ще си намеря нещо за пиене.

Грабна гарафата и се поклони изящно пред Розамунд.

— Мистрес Розамунд, отведете ме, моля, в избата с бъчвите.

Розамунд погледна безпомощно към Томас. Брат й също беше пил много, светлите му очи бяха кървясали като тези на приятеля му. Едно издайническо мускулче потръпваше на бузата му и тя разбра, че много скоро ще стане свидетелка на едно от страховитите му избухвания, много по-страшни, когато беше пил. Томас стана и погледна втренчено Марлоу, който му отговори с подигравателна усмивка.

— Искаш ли да се бием, Том? — Марлоу хвърли калаената кана в празната камина и тя издрънча заплашително. — Хайде, какво чакаш, горя от желание да те победя!

Той вдигна юмруци и Томас се нахвърли да го бие. Розамунд избяга.

Затвори вратата на трапезарията, облегна се на дебелото дърво и се заслуша. Чу глух удар, после още един. Томас изкрещя. В следващия миг двамата мъже избухнаха в луд смях. Любопитството й се събуди и тя открехна вратата, като се стараеше да не вдига шум. Двамата мъже се бяха вкопчили един в друг и залитаха из стаята. В прегръдката им се усещаше нещо заплашително, едва сдържано напрежение и страст.

Каквото и да беше, тя нямаше място тук. Розамунд затвори вратата и отиде в стаята си. Чувстваше се несигурна, неспокойна, някак си изгубена, сякаш вече не разбираше света.

Но как би могла да разбира света тя, седемнайсетгодишната, след като бе прекарала целия си живот в далечния Кент и не познаваше никого?

На следващата сутрин Розамунд си възвърна обичайния оптимизъм. Първата й мисъл беше, че ще замине за Лондон и ще има нова рокля. Едва когато се порадва на тази перспектива, си спомни неприятния завършек на вечерта. Дали Томас и Кит Марлоу отново са добри приятели? Въпреки смеха и страстната прегръдка двамата със сигурност се гневяха един на друг. За съжаление и двамата бяха прекалили с пиенето, затова поведението на Марлоу предизвика свада. Розамунд знаеше от опит, че пияните често налитат на бой.

Тя се облече, обу на босо старите си плетени сандали и слезе в кухнята да закуси. Вратата към трапезарията беше полуотворена и тя надникна вътре. Миришеше на разлято вино, мръсните съдове си стояха на масата, две чаши бяха преобърнати. На масата за сервиране имаше бутилка с бренди, пълна до половината. Значи снощи Томас и Кит Марлоу са си допили с бренди. Дано са забравили грозната караница…

Как ли са се срещнали двамата? — запита се тя, докато вървеше към кухнята. На пръв поглед изглеждаха абсолютно различни. Томас беше елегантен придворен, а Марлоу имаше типичния вид на беден учен. Е, нали пишеше пиеси за театъра…

Розамунд завари в кухнята котка и две кучета да се бият за кокал с доста месо по него. Тя си отряза парче пшеничен хляб, намаза го с масло и излезе в градината с подправките.

Джем, синът на мистрес Рейли, тичаше след две истерично крякащи пилета, които очевидно предусещаха съдбата си. Те успяха да избягат от момчето и намериха убежище на покрива на кокошарника, откъдето продължиха да крякат заплашително.

— Винаги правят така — отбеляза дълбокомислено Джем и подръпна жакета си. — Как да ги сваля от покрива, мистрес?

— Изключително уместен въпрос — провикна се зад гърба й Кристофър Марлоу, който бе застанал до слънчевия часовник. Жакетът му беше отворен и Розамунд видя, че ризата му е цялата на червени петна. — Донеси стълба, момче — заповяда той, нави ръкавите на фината си батистена риза и се засмя.

Джем донесе стълба, опря я на покрива на кокошарника и мистър Марлоу започна да се катери. Стъпи на последното стъпало и се протегна да хване пилетата, но те успяха да му избягат. Той изруга ядно, хвърли се след тях и докопа едното пиле. Както си стоеше на стълбата, брутално му изви врата и го хвърли на земята. След това залови и другото, което бе сполетяно от същата съдба.

Марлоу се спусна по стълбата, изтри ръце в панталона си и заповяда на Джем да вземе пилетата и да ги отнесе в кухнята.

— Останах с впечатление, че имате опит в тези неща — отбеляза със страх в гласа Розамунд.

— О, да, много пъти съм ловил пилета — засмя се доволно Марлоу. — Семейство с девет деца изяжда стотици пилета на година, а парите, които печели един обущар, едва стигат, за да изхрани семейството си.

— Къде сте роден?

— В Кентърбъри. — Марлоу изтри очите си, за да избистри погледа си. — Имам спешна нужда от голяма кана бира, мистрес Розамунд.

— Веднага ще ви донеса.

Розамунд закрачи обратно към къщата и той тръгна след нея. Двамата влязоха в малката пристройка към кухнята, където стоеше бъчвата с прясна бира. Розамунд му наля пълно канче, Марлоу го изпразни на един дъх и поиска още.

— Според мен махмурлук се лекува най-добре, като започнеш да пиеш от онова, с което си приключил.

— Абсолютно сте права — засмя се той. — Ако някога съм страдал от махмурлук, това е точно днес.

— Снощи явно сте пили до късно с брат ми.

— Разбира се, скъпа. Това е най-страшният ми порок. Усетя ли вино на небцето си, влизам в рая и не ме е страх от мъченията в ада.

— Искате ли закуска? — попита Розамунд и се запъти към кухнята.

— Нямам апетит — обясни спокойно Марлоу. — Хубаво би било обаче да ме настаните в някоя спокойна стаичка, за да поработя.

— Добре, да идем в кабинета на брат ми. — Тя го поведе към задната част на къщата. — Тук никой няма да смущава работата ви.

— А, ето я и раницата ми! — зарадва се Марлоу, остави пълното канче на масата и вдигна кожената раница, с която бе дошъл. Настани се на пейката под прозореца, извади от раницата парче пергамент и попита: — Имате ли перо и мастило?

Розамунд посочи дъбовото писалище до стената.

— Вчера напълних мастилницата.

Тя приседна на едно столче и любопитно проследи как младият мъж разви пергамента и с крак си придърпа стол.

— Пиеса ли пишете, мастър Марлоу? Мога ли да хвърля един поглед?

Вместо отговор той й подаде лист хартия. Розамунд зачете бързо.

Забрави краля — съюзи се с мен

и двамата ще триумфираме над света!

След минута младото момиче смутено вдигна глава.

— Не видях нито една рима. Как е възможно да пишете пиеса, като няма рими? Това не е поезия!

Марлоу я погледна втренчено.

— Да… сигурен съм, че мнозина други ще изрекат същото възражение. Работата е там, че аз чувам героите да говорят точно по този начин. Речта им има свой ритъм и е без значение дали последните думи се римуват. В моите уши звучат стихове.

Розамунд кимна и се настани на пейката под прозореца. Зачете тихичко, опитвайки се да вникне в ритъма на редовете, и само след няколко реда разбра, че наистина чете поезия.

— Прав сте! — извика зарадвано тя. — Почетеш ли повече, преставаш да забелязваш липсата на рими. Томас чете ли ги?

— О, да, скъпият Томас ги одобри — отговори Марлоу и се ухили подигравателно. — А къде е той в тази прекрасна утрин?

— Сигурно още спи. Ако снощи сте пили до късно…

— Май откривам в гласчето ви нотка на неодобрение, мистрес Розамунд… — Марлоу потопи перото в мастилницата и започна да пише. — Не обичате ли даровете на Бакхус?

— Не е моя работа да одобрявам или да не одобрявам какво правите.

— Абсолютно правилно. — Марлоу продължи да пише.

— За какво става дума в пиесата ви?

— За единственото, което хората желаят, към което се стремят, за което са готови да умрат. — Той я погледна и се усмихна загадъчно. — Знаете ли кое е то?

Розамунд се сети само за едно. За очевидното. Така я бяха научили.

— Божията любов. — Това беше единствената цел в живота на всеки човек, но още докато изричаше думите, тя разбра, че е сгрешила. Марлоу нетърпеливо поклати глава.

— Да, Розамунд, вие сте напълно права, в името на тази любов хората ще продължат да вършат злодеяния. Извинявам отговора ви, но в моята пиеса не става дума за божията любов. Става дума за власт. Любов към властта. Стремеж към власт. Битка за власт. Аз пиша за хора, които увеличават властта си в името на бога и измъчват еретиците в името на бога. Онова, което тези хора вършат в името на бога, ги прави ужасни и унищожителни в тяхната власт. Това е, което те обичат.

Розамунд кимна, макар да съзнаваше, че не го е разбрала напълно. Върна му листа и рече тихо:

— Няма да ви преча повече.

— А, ето къде си бил, Кит! — извика от вратата Томас. Беше само по халат и Розамунд видя бялата плът на корема му. Веднага извърна поглед и побърза да излезе. Томас изобщо не я бе забелязал. Погледът му беше вперен в Кит. Отиде при него, наведе се и го целуна жадно. Това беше последното, което Розамунд видя, преди да избяга.

3

След седмица всички заминаха за Лондон. Междувременно Розамунд бе свикнала с Кристофър Марлоу и почти не забелязваше съзаклятническите усмивки, които си разменяха двамата мъже, прошепнатите думи и нежните докосвания. Предпочиташе да мисли за двете си нови рокли и с тревога очакваше да бъде представена на сър Франсис Уолсингъм.

До Лондон имаше само три часа път, но въпреки това потеглиха на разсъмване. Докато препускаха надолу по алеята, която щеше да ги изведе от имението, в гърлото на Розамунд заседна буца и тя се изненада от реакцията си. Никога не беше напускала дома си и дори мистрес Рейли бе показала по типичния си груб начин, че не е равнодушна към заминаването й, като пъхна в ръцете й пакетче с любимите й бисквити. Розамунд веднага го отвори и се наслади за последен път на вкуса на своето детство, докато го напускаше.

Джетро яздеше последен. Едрото муле носеше кожени чанти с багажа на Розамунд. Освен грижливо опакованите нови рокли и обувки, тя носеше всичко необходимо за двуседмичен престой в столицата — така я бе посъветвал Томас, понеже държавният секретар можело и да не ги приеме веднага. Перспективата да прекара цели две седмици в Лондон я изпълваше с радостно очакване.

Въпреки ранния час, по пътя се движеха безброй коли — селяните от околността отиваха на пазара. От време на време минаваше стадо крави, подкарани от пастирите към обора, където щяха да ги доят, а след около миля пътят се задръсти от огромно стадо уплашени овце. Томас и Кит не се притесняваха от забавянето. Още от тръгването си говореха за театър и Розамунд ги слушаше жадно. Запомни имената Бърбидж, Уотсън и Нед Алейн. Уотсън също беше Томас, но за разлика от брат й работеше в театъра. Оказа се, че брат й познава добре и артистите, и авторите на пиеси, и хората, които ръководеха театрите.

— Можем да гледаме представлението още днес следобед, ако тези проклети овце освободят пътя — засмя се Томас. — Хубаво ще е да се запознаеш с Уотсън и с Том Кид, ако е там, разбира се. Пиесите му се харесват, но си няма меценат и е принуден да живее от милостинята на приятелите си.

— Подобна съдба е сполетяла и много други като Кид — отвърна Марлоу и се наведе да откъсне бяло цвете от живия плет край пътя, чиито клони шибаха задниците на конете.

— Ако покажеш талант и държавният секретар те назначи, ще получаваш добри пари — обеща му Томас.

— Съмнявам се, че имам талант за шпионин. — Кит пое дълбоко аромата на цветето и го хвърли на земята.

— Уменията лесно се придобиват, приятелю, особено когато е необходимо.

— Ще видим…

Розамунд яздеше след двамата мъже, цялата в слух. За каква служба говореше Томас? Какво общо имаше брат й с шпионажа? Предположи, че Томас изпълнява задачи, поставени му от държавния секретар на кралицата и техен братовчед. Много й се искаше да го разпита по-подробно, но начинът, по който брат й и Кит яздеха един до друг, събрали глави, я изключваше от разговора. Не биваше да привлича вниманието им към себе си. Сигурно щеше да им стане неприятно, че е подслушвала. По-добре да си помечтае как тримата ще отидат заедно на театър. Реши да не зачеква темата, докато не стигнат в Лондон. Щом хапне вкусен пастет и пийне бира, Томас ще стане податлив на молбите й и ще я заведе на театър.

Утрото беше прекрасно и Розамунд се наслаждаваше на ездата. Конят й не беше особено бърз, но така беше още по-приятно. Едрата червено-кафява кобила беше цялата й гордост и радост. Джени беше родена в оборите на Скедбъри, известни в цялата област с качеството на отглежданите там коне. Розамунд стана нейна собственица още докато беше малко конче и сама я научи да носи юзда. Всеки път, когато в обора идваше купувач, тя извеждаше любимата си кобилка на разходка. Братята й изобщо не забелязваха какво прави сестричката им и приеха без възражения решението й да задържи Джени за себе си.

Майското утро беше меко, слънцето топлеше, но не пареше. Във въздуха се носеше аромат на цветята, нацъфтели около живия плет край пътя. Розамунд видя иглики, камбанки, кукуряк и див карамфил. Особено я възхитиха филигранните цветчета на игликите. Край езерцето, покрай което минаха, се бе разположил точилар и предлагаше услугите си на висок глас. Жените от селото му носеха ножове за точене и пукнати тенджери. Към позорния стълб бе прикован мъж, деца танцуваха около него и ревяха някаква песничка, замерваха го с яйца и гнили плодове, той ги ругаеше грубо, но те се смееха и продължаваха да се забавляват за негова сметка.

— Е, поне няма да виждаме клади във всеки град — отбеляза сериозно Томас, който очевидно изпитваше съчувствие към страдащия на позорния стълб. — Доколкото знам, когато на трона седяла Кървавата Мери, навсякъде издигали клади. Явно по нейно време е имало еретици в изобилие — завърши той с хладен цинизъм.

— И днес изгарят хора — възрази Кит.

— Само преди седмица обвиниха една жена от Чайлхърст, че е вещица, и я изгориха — намеси се в разговора Розамунд. — Твърдяла, че имала по тялото си свещени рани, но поповете я обявиха за еретична. Запалиха кладата на пазара.

Кит се обърна да я погледне.

— Помните ли какво ви казах за властта, мистрес Розамунд? Хората изгарят човешка плът в името на бога и правейки това, увеличават земната си власт.

— Внимавай какво говориш, Кит — смъмри го Томас и се огледа. — Не искам сестра ми да знае за твоите атеистични заблуди. Това е лъжливо учение и аз няма да го допусна в дома си.

Кит Марлоу вдигна рамене и пришпори коня си напред. Засмя се и запя с пълен глас неприлична песничка. Томас се намръщи, но не го спря. Розамунд предпочете да си замълчи.

Минаха през Гринич, покрай двореца, над който се вееше кралското знаме — знак, че кралицата пребивава там. Розамунд изостана малко, за да разгледа голямата сграда с прекрасен парк около нея и реката, по която бавно напредваха десетки лодки със стока и хора. Официалният кралски кораб беше вързан на кея, на брега свиреше музика.

— Очевидно Нейно величество ще слезе към реката, затова свирят — каза Томас.

— Не може ли да почакаме малко, за да я видим? — помоли Розамунд.

— Не, сестричке, нямаме време. Не се притеснявай, ще видиш кралицата в Лондон.

Розамунд с мъка преглътна разочарованието си. След около миля спряха отново.

— Ще преминем реката тук — реши Томас. — На това място няма толкова много хора, колкото близо до града. Така и конете ще са по-спокойни.

Той слезе от коня си и го поведе по брега. Розамунд и Марлоу го последваха. Салът тъкмо тръгваше от другия бряг.

Селянки, дрипави деца и пътуващи търговци с големи кошове се втурнаха към сала веднага след като салджиите го вързаха за един кол. Томас с мъка си проби път през тълпата, но успя да осигури достатъчно място за трите коня и мулето. Няколко пъти се наложи да използва камшика си. Повечето хора отстъпваха доброволно, само от време на време се чуваше проклятие или някой се изплюваше в краката му.

Розамунд остана близо до Джени. Проследи с интерес как салджиите затеглиха плоското превозно средство през реката и изведнъж пред очите й се появиха кулите на Лондон, ясно очертани на фона на синьото небе. Кобилата беше нервна и пристъпваше от крак на крак. Повечето хора на сала миришеха неприятно и Розамунд предпочиташе да вдъхва топлата миризма на коня, а не тази на ближните си. Въпреки трудния път тя изпитваше приятно вълнение. Рядко напускаше Скедбъри и за първи път идваше в Лондон.

— Ще живеем в странноприемница „Четирите лебеда“ в свободния квартал Шордич — съобщи Томас, когато слязоха от сала и поведоха конете по другия бряг. — Мястото е добро, посещават го главно хора от театралните среди. Готвачите им са добри, близо е до театрите. И за разлика от повечето странноприемници, не дават стаи на курви.

Той се обърна назад към Розамунд, която тъкмо бе възседнала Джени.

— Виж какво, Розамунд, докато сме в Шордич, няма да се отделяш от мен, разбрахме ли се?

— Какво означава „свободен квартал“? — осведоми се любопитно тя.

— В града има няколко такива — започна да обяснява Томас. — Свободният квартал е част от Лондон, където градското правосъдие няма право да се меси. — Той пришпори коня си, за да ускори ход, и продължи: — Градските пазачи нямат власт там и съответно няма почти никакви ограничения. Там се предлагат всички възможни забавления и градската управа няма право да ги контролира. Не е място за жена като теб, повярвай.

Ако имаше нужда от още обяснения, Розамунд ги получи с помощта на собствените си очи, докато яздеха по тесните, препълнени с хора улички на града. На всеки ъгъл и във всеки вход стояха жени с дълбоки деколтета и показваха гърдите си. Вратите на игралните салони бяха отворени и тя видя жени и мъже да хвърлят зарове, да викат въодушевено и да ругаят. Мъж водеше по улицата мършава танцуваща мечка, следван от група дрипави деца, които ръчкаха нещастното животно с тояги, за да го накарат да подскача. Розамунд извърна поглед, когато минаха покрай яма, в която ръмжащи окървавени кучета се нахвърляха да хапят вързан бик, окуражавани от многолюдна тълпа.

Когато най-сетне стигнаха в странноприемница „Четирите лебеда“, Розамунд вече страдаше от главоболие. Улиците бяха невероятно шумни, а вонята на откритите клоаки — повече от отвратителна. Странноприемницата се оказа доста хубава сграда, построена около павиран вътрешен двор, с галерия на горния етаж, опасваща четирите страни. Спалните помещения излизаха в галерията, а кръчмите бяха на долния етаж и от тях се излизаше направо в двора. Томас бе избрал странноприемницата много грижливо. Освен че беше близо до театрите, тя беше близо и до Ситинг Лейн, където живееше и работеше държавният секретар.

Розамунд получи малка ъглова стая, а брат й и Марлоу се настаниха в съседната, която беше доста по-голяма.

— Яденето се сервира долу, сър, освен ако не желаете частен салон — каза собственикът, докато им даваше ключовете.

Томас не знаеше какво да реши. Средствата му бяха оскъдни и двамата с Кит спокойно можеха да се хранят в кръчмата, но сестра му не биваше да се смесва с простолюдието.

— Ще вземем частен салон — реши той и въздъхна. Надяваше се пребиваването на Розамунд в „Четирите лебеда“ да не продължи повече от ден или два.

Сервираха им задушено заешко. Розамунд се нахрани и веднага се почувства по-добре. Пийваше от виното си и чакаше брат й да обърне няколко чаши бургундско, за да му зададе най-важния въпрос.

— Ще отидем ли днес следобед на театър?

— Ти не, съкровище — отговори Томас и изпи още една чаша вино. — Театърът не е място за добре възпитани млади дами. Ще си останеш тук, а утре сутринта ще отидем всички заедно на Ситинг Лейн. Ако няма по-важна работа, братовчедът вероятно ще ни приеме.

— Защо театърът да не е място за мен? — Розамунд набучи на ножа си парче цвекло и остави бульона да потече върху хляба й, преди да го сложи в устата си.

Томас и Кит Марлоу се спогледаха.

— Защото наоколо е пълно с бордеи — обясни Кит, отмести настрана почти недокоснатото ядене и посегна към каната с вино. — Предполагам, че брат ви желае да стоите далече от подобни греховни места.

— В театъра не ходят почтени жени — настоя Томас.

— Но аз съм чувала, че даже кралицата обича да гледа театрални представления.

— Не и в театъра. Представят пиесите в двореца, като граф Лестър подбира актьорите от всички театрални трупи в страната. Кралският театър е много различен от обикновения. Няма да отидеш на театър, Розамунд, и точка.

Момичето не каза нищо повече. Знаеше, че е безсмислено да спори с брат си, когато й говореше с такъв тон. Ако останем в Лондон поне две седмици, на всяка цена ще ида на театър, зарече се безмълвно тя.

Розамунд прекара скучен, бездеен следобед и още по-неприятна вечер сама в стаята си. Дано сър Франсис ни приеме още утре, защото това положение е непоносимо, повтаряше си тя, докато крачеше напред-назад из стаята. В Скедбъри нямаше нищо ново за нея, животът й беше монотонен, но там поне разполагаше с пълна свобода. Тук не й позволяваха да излезе без придружител, а дворът долу беше винаги оживен и сигурно предлагаше интересни преживявания. Имаше своята плоча за рисуване и креда, но не беше в състояние да се съсредоточи, защото отвън долитаха най-разнообразни шумове, които будеха любопитството й. Много скоро й омръзна да рисува сцената долу, затова се настани на перваза на прозореца и се загледа към вътрешния двор. Брат й и приятелят му отидоха на театър веднага след като се нахраниха и когато тя най-сетне си легна, още не се бяха върнали.

Розамунд спа неспокойно. В Скедбъри цареше пълна тишина, докато тук шумът не стихна и след полунощ. Рано сутринта я събуди търкаляне на бъчви с бира по паважа на вътрешния двор, придружено от гневни крясъци. Затръшваха се врати, тропаха копита, хора тичаха по галерията. Розамунд се надигна и простена недоволно. Утрото беше хладно и тя потрепери в тънката си нощница. Главата й пулсираше. Чувстваше се уморена, сякаш цяла нощ не бе мигнала. Затова си легна отново, стисна здраво очи и си заповяда да се отпусне.

Явно въпреки шума бе заспала отново, защото след час, когато Томас почука на вратата й, се събуди много по-свежа. Брат й провря глава през вратата.

— Трябваше отдавна да си станала, поспаланке! Ако искаш да закусиш, преди да тръгнем, трябва да побързаш. Държавният секретар каза, че ме очаква преди осем, а той много държи на точността.

Розамунд скочи.

— Може ли да ми донесат вода? Добре е да си измия лицето, преди да се срещнем с изискания ни братовчед.

— Ще пратя някое слугинче с кана вода. Имаш ли нужда от помощ, за да си облечеш роклята?

— Да, може би някой трябва да затегне шнуровете.

Розамунд преметна крака през ръба на високото легло и стъпи на пода. Все още беше хладно и кожата й настръхна.

— Ще кажа на момичето с водата да ти помогне — обеща Томас и си отиде. Розамунд се протегна, отиде до прозореца и се загледа към двора. Сцената беше още по-хаотична от вчерашната. За съжаление по небето се кълбяха облаци, а през лошо затварящия се прозорец влизаше хладен полъх.

Розамунд притисна тънката ленена нощница към гърдите си. Дървеният под изстуди още повече босите й стъпала.

Някой почука на вратата. Появи се младо момиче с кана вода.

— Не е много гореща, мистрес — извини се с леко смущение прислужницата. — Готвачите взеха всички казани, за да сварят стриди.

— Няма нищо.

Розамунд наля вода в легена и се изми основно. Накрая се огледа доволно в малкото огледало на стената. Изглеждаше достатъчно добре, а червено-кафявата коса, измита преди да тръгне за Лондон, все още блестеше. Новата рокля от ябълковозелено копринено кадифе подчертаваше цвета на къдриците й.

Розамунд обу нови памучни чорапи, стегна ластиците над коленете, нахлузи ленената фуста и я върза здраво на талията. Младото момиче й помогна да облече роклята.

— Колко да я пристегна, мистрес? — попита с усмивка тя, хвана краищата на шнуровете и ги дръпна с все сила.

— О, не ме стягай много!

Розамунд не беше свикнала да носи подсилен корсаж. Досега се задоволяваше с простички ежедневни рокли, които съвсем не бяха скроени по днешната мода.

— Талията ви и без това е тънка — рече с възхищение момичето и завърза корсажа. — Не е нужно да се стягате.

Розамунд се зарадва на комплимента и обу новите обувки от зелена кожа с високи токове. Опита се да види как изглежда, но огледалото беше твърде малко. Направи няколко крачки по стаята и установи, че не се чувства много сигурна на високите токове. Изчетка косата си и я остави да пада свободно по раменете. Тази прическа й отиваше много и подчертаваше младостта и невинността й. Щом се омъжи, ще скрие красивата си коса под скромно боне, но няма да е днес.

Розамунд благодари сърдечно на момичето и отиде в частния салон, където Томас продължаваше да закусва. Навън все още цареше полумрак и в помещението горяха няколко свещи. Брат й я измери с критичен поглед и кимна одобрително.

— Имам нещо за теб. Беше на мама — рече той и извади от вътрешния джоб на черния кадифен жакет фина сребърна верижка, която отрази светлината на свещите.

— Прекрасна е! — извика Розамунд и я пое от ръката му. Не бе наследила нищо от майка си и често се питаше какво се е случило с бижутата й. Закрепи верижката на челото си и веднага се почувства елегантна като знатна лондончанка.

— Отива ти — кимна Томас и й посочи стола до себе си. — Седни да закусиш.

Розамунд си взе парче сладкиш. Томас й подаде нарязано филе. Тя намаза парчето сладкиш с масло и започна да яде, като отпиваше по малко бира.

— Къде е мастър Марлоу?

— Още спи — рече недоволно Томас.

— Без него ли ще отидем?

В същия момент вратата се отвори и на прага застана Кит Марлоу. Все още сънен, с восъчнобледо лице, той простена жално и се довлече до масата.

— Бира! — изграчи умолително той.

Томас напълни едно канче от медната кана и го бутна през масата.

Кит го изпи на един дъх и веднага се освежи. Изправи гръб и с любопитство огледа Розамунд.

— Изглеждате прелестно, мистрес Розамунд. Предполагам, че сте се пременили така в чест на скъпия си братовчед.

— Не е зле и ти да се облечеш прилично, за да се представиш добре пред държавния секретар — изръмжа Томас. — Я се погледни! Отдалеч личи, че си пил до безсъзнание.

— Това са клевети! — извика театрално Кит и безгрижно размаха ръце. — Малко вода и гребен и ще се оправя — обясни той и доволно приглади жакета си, отново зает от Томас. Приятелят му изпразни канчето и стана.

— Отивам да поръчам коне. След петнайсет минути да сте пред конюшнята — заповяда мрачно той и затръшна вратата.

— Боя се, че пак разгневих скъпия ви брат — отбеляза Кит и пресуши второ канче бира. — За съжаление той е прав. Не мога да си позволя да оставя лошо впечатление у държавния секретар. Бедността и театърът са естествени съюзници и ако не искам да умра от глад в някоя ледена мансарда, трябва да си намеря доходна службица.

Кит стана и изпи бирата изправен. Розамунд следеше с неволно възхищение движението на гърлото му. Как само гълташе бирата на един дъх, без дори да си поеме въздух.

— Отивам да се приведа в приличен вид — заяви той и излезе от салона.

Розамунд се уви в наметката си, взе ръкавиците и тласната от внезапен импулс, сложи в дълбокия джоб плочата за рисуване и кредата. Изведнъж я обзе подозрение, че ще прекара по-голямата част от деня в преддверието и ще чака сър Франсис да я приеме. Когато слезе в двора, тя сложи качулката на главата си, но така, че фината сребърна верижка да остане открита.

Ръкавиците й бяха от същата мека зелена кожа като обувките. Томас мърмореше, че дава много пари за тоалетите й, но той беше много по-суетен от нея, освен това познаваше новата мода и беше убеден, че жените трябва да се обличат подходящо, за да направят впечатление. Не се знаеше кого ще срещнат по коридорите на Ситинг Лейн и сестра му трябваше да изглежда в съответствие с името си, за да не посрами знатния им роднина.

Кит Марлоу се появи в конюшнята, пременен в чиста ленена риза, с грижливо сресана коса и голяма кадифена шапка с черно перо. Жакетът и панталонът му бяха прясно изчеткани, чорапите опънати, обувките блестяха. Той се поклони подигравателно пред Томас и очите му светнаха.

Розамунд побърза да възседне Джени. Погледът на Марлоу криеше предизвикателство и тя се почувства неловко. Томас се ухили и удари Кит по рамото. После се метна на коня си и поведе малката група към изхода.

Розамунд го последва и моментално смръщи носле от вонята на нечистата вода, която минаваше по средата на улицата. Вонята се обясняваше лесно с десетките безгрижни мъже, които безсрамно отваряха панталоните си на улицата и се облекчаваха в гадно миришещия канал. Розамунд се постара да върви възможно най-далеч от опасната зона и с мъка избегна трикракото куче, което се промуши между копитата на кобилата и хукна нанякъде. Паважът беше хлъзгав и това правеше ездата още по-опасна.

В края на улицата видяха тъмна, плашеща сграда, пред която се тълпяха стотици хора и настояваха да ги пуснат вътре. Голямата порта беше барикадирана. След малко се появи мъж в черно и отвори малка портичка в голямата, през която хората можеха да влизат един по един. Недоволството нарасна, защото преди да пропусне поредния човек, мъжът протягаше мръсната си ръка и искаше медна монета, която пускаше в кожената торбичка на колана си.

— Какво е това място? — попита смаяно Розамунд.

Томас прекъсна разговора с Кит и се обърна към нея.

— Бедлам — отвърна с безразличие.

— Лудницата? Защо хората плащат, за да влязат?

— Защото искат да видят лудите. Вътре има всякакви чудеса. Хората искат да се забавляват. Моля те, сестричке, не изоставай. Улиците са пълни с каква ли не измет.

Розамунд не се нуждаеше от повече предупреждения. Джени тръгна редом с жребеца на брат й. Скоро отминаха лудницата и улицата стана малко по-широка. Вниманието й бе привлечено от малка морава, където беше поставена мишена за стрелба с лък. Двама младежи се упражняваха с огромен лък и тя остана много учудена от това неподходящо мирно, почти провинциално забавление в големия, мрачен град.

Улицата носеше името „Бишъпсгейт“. Изглеждаше доста по-широка от останалите и беше запазила някои от белезите на древната римска улица. От двете страни се простираха градини и Розамунд чуваше зад живия плет мърморене и кискане, нерядко и много по-неприлични шумове. Не беше трудно да отгатне за какво служат градините — проститутките работеха дори в този ранен час.

Томас насочи коня си към една от тесните улички край реката. Спря пред портата на внушителна къща и силно удари с месинговото чукче. Появи се мрачен, облечен в черно слуга.

— Мистър Уолсингъм?

— Същият — отговори властно Томас. — Водя сестра си, мистрес Розамунд Уолсингъм, по заповед на братовчед ни сър Франсис. И още един джентълмен, с когото държавният секретар желае да говори.

Слугата отстъпи настрана и извика нещо през рамо. Дотича млад мъж, за да поеме конете. Томас и придружителите му се запътиха към къщата.

Входната зала изглеждаше мрачна и хладна. Розамунд изчака очите й да привикнат към сумрака. Миришеше на прах и гнило, сякаш слугите никога не отваряха прозорците. Дървената ламперия беше в тъмен цвят, както и дъските под краката им. Розамунд се обърна към Кит и с усмивка отбеляза, че той е изгубил голяма част от арогантността и самоувереността си. Изглеждаше несигурен и очевидно му беше неловко.

Сигурно от разговора с държавния секретар зависи бъдещето му, каза си съчувствено момичето. Явно се нуждаеше от пари, но дали положението му беше чак толкова отчаяно? Облечен с дрехите на брат й, той изобщо не приличаше на беден учен, поет и драматург. Е, дано държавният секретар не се впечатлява лесно от външни прояви, каза си с надежда тя.

Томас щракна с пръсти и Розамунд се стресна. Слугата ги поведе през дълги и все така мрачни коридори. Въведе ги в малка стая, облицована изцяло с дърво, обзаведена с една-единствена дълга пейка. Очевидно беше предназначена за просители, очакващи благоволението на държавния секретар. До прозореца беше поставена гола чамова маса.

Слугата изчезна и тримата зачакаха в мълчание. Кит си затананика една от неприличните си песнички, а Томас се опря на масата и забарабани с пръсти по гладката повърхност. Розамунд разглеждаше една от двете маслени картини на стената, изобразяваща обезглавяването на Марсий. И картината беше мрачна като всичко в тази къща и излъчваше нещо заплашително.

Слугата се върна след няколко минути.

— Държавният секретар ще ви приеме веднага, мистър Уолсингъм, заедно с вашия гост. Мистрес Розамунд ще чака тук.

Розамунд въздъхна. Не беше очаквала нещо по-различно. Добре че се сети да си вземе плочата и кредата.

Томас и Кит Марлоу последваха слугата.

4

Мъж с мрачно лице се надигна иззад огромното писалище и впи безизразен поглед в двамата посетители. Устата му бе скрита под разкошни мустаци със завити краища, а дългата, остра брадичка бе подчертана от грижливо поддържана черна брада. Късо подстриганата посивяла коса беше скрита под прилепнало черно кепе, жакетът и панталонът му бяха в най-тъмния тон на пурпурночервеното и в полумрака на кабинета изглеждаха почти черни. Върху писалището бе поставен масивен метален свещник, за да осветява документите, разтворени за четене.

Сър Франсис Уолсингъм попипа големия държавен печат, който висеше на шията му, и продължи да оглежда посетителите. Кит изпита чувството, че мълчанието на този човек живее свой живот. След минута сър Франсис му заговори, сякаш Томас го нямаше в стаята.

— Предполагам, че вие сте недоволният учен от Кеймбридж, мастър Марлоу.

Кит видимо се напрегна.

— Недоволен ли, сър? Не бих твърдял подобно нещо.

— Е, вие може би не бихте твърдели, но аз знам каквото знам. — Сър Франсис се обърна към братовчед си: — Да предполагам ли, че сте обсъдили всички подробности с мастър Марлоу, Томас?

— Обясних му същественото, без да се впускам в подробности, сър.

Томас хвърли бърз поглед към Кит и приятелят му се сети, че е закъснял с поклона пред държавния секретар. Сър Франсис кимна и отново седна.

— Братовчедът Томас ме увери, че сте готов да служите на кралицата и страната си.

Кит се обърка напълно. Да, беше готов от време на време да изпълнява по някоя задача, но никога не беше давал съгласието си да поеме обвързващо задължение.

— Все още следвам в университета — напомни предпазливо той. — Надявам се да продължа образованието си и да стана магистър. Няма причини да се откажа, след като успешно завърших бакалавърската степен.

— Да, това ми е ясно. Знам също, че за учен, посветил се на религията, вие имате доста странни възгледи…

Бдителният поглед на сър Франсис не оставяше съмнения в интелигентността му.

— Напълно сте прав, сър. В интерес на научната дискусия често застъпвам провокативни гледища — отвърна Кит, който знаеше, че ако го обвинят в атеизъм, това ще е краят на научната му кариера. — Уверявам ви, че се изказвам по такъв начин само за общото благо.

— Наистина ли? — Сър Франсис не изглеждаше убеден. — Репутацията, която сте си извоювали с вашите… как ги нарекохте?… провокативни възгледи, ще ви бъде много полезна в новата ви служба.

— Май не успявам да следя мисълта ви, сър.

— Така ли? Е, добре, ще се изразя по-ясно. Тайните служби се интересуват от всички лица, които желаят на английския трон отново да седне католичка. По-точно казано, Мария от Шотландия. И Франция, и Испания полагат огромни усилия да я качат на трона. Ние няма да им го позволим, в никакъв случай. Привържениците на католицизма правят заговори не само във Франция и Испания, но и тук, в собствената ни страна. Ние сме длъжни да ги изтребим до девето коляно. Сега разбирате ли ме, мастър Марлоу?

— Изразихте се съвсем ясно, сър.

Кит изпита силно желание да седне. Бирата, която бе погълнал сутринта, му причиняваше киселини, кратката, неспокойна нощ също не допринасяше за душевното му спокойствие. Ала никой не го покани да седне, затова остана прав и с големи усилия се съсредоточи върху човека, който го разпитваше. Сър Франсис излъчваше невероятна властност, а и умът му си го биваше. Ако се разсее дори за малко, ще го накара да се подпише и да се обвърже до края на живота си. А той беше напълно наясно с последствията от едно такова обвързване.

— Носи ви се славата, че сте скептичен към църквата — продължи държавният секретар. — Подобни възгледи ще ви спечелят доверието на хора, които търсят разколебани личности, за да ги обърнат в своята вяра. Вашата задача е да ги окуражите и да спечелите доверието им. Вашият скептицизъм ще накара католиците да ви приемат, а, повярвайте ми, има много католици, които търсят колебаещи се протестанти. Ние се нуждаем от имената им, искаме да знаем какви са намеренията им и… — Той млъкна за миг и поклати глава. — И искаме да посеем нашето семе, да доставяме идеи, да подклаждаме недоволство, да правим заговори, чрез които враговете да паднат в капана.

Кит неловко пристъпваше от крак на крак.

— Разбирам.

Нямаше как да не разбере, но думите на държавния секретар никак не му харесваха. Разговорът вървеше много бързо, освен това и Томас нетърпеливо му дишаше във врата.

— Разберете, сър, аз все още съм учен, който трябва да стане магистър.

— Няма пречки да отсъствате от колежа си, мастър Марлоу. Ще се погрижим никой да не го забележи. Вашите отсъствия в служба на кралицата биха могли… — Строгият, тъмен поглед на Уолсингъм проникваше до самото му сърце. — Нека го кажем така: биха могли да ви донесат добър доход. Не очаквам от шпионите си да работят за нищо. Чух, че сте нещо като поет и храните амбиции за театъра. Както знаете, подобни занимания не осигуряват всеки ден хляб на масата…

— Сигурно сте прав, но…

Държавният секретар се изправи, а гласът му стана леден:

— Искам веднага да изясним нещо, мастър Марлоу. Вие не сте в положение да отказвате каквото и да било. Тайните служби са запознати с вашите атеистични, еретически възгледи. Използвайте ги в наша изгода, в противен случай ще ви навредят. Повярвайте ми, аз нямам скрупули, когато водя война с враговете на кралицата, а който застъпва възгледи като вашите, със сигурност е враг на трона. — Извади от чекмеджето договора и го бутна към Кит през масата. — Подпишете се, мастър Марлоу, или ще си понесете последствията.

Кит усети съвсем ясно близостта на Томас, топлото тяло, притиснато към гърба му, ръката, която здраво го стисна за лакътя. И разбра, че няма избор. Хората говореха, че Франсис Уолсингъм лично участва в изтезанията, когато е убеден, че те ще го отведат до целта. Говореха още, че без да му мигне окото, ще предаде всеки мъж, жена и дори дете в лапите на Ричард Топклиф, кралския палач в Тауър, за да получи желаната информация. В този момент Кит Марлоу усещаше в пълна мяра властта на сър Франсис Уолсингъм.

Без да каже дума повече, той посегна към перото и се подписа със замах. От този момент нататък беше таен агент на кралицата. Усети как Томас се отпусна и се ухили злобно.

— Много добре — кимна доволно сър Франсис и грижливо прибра подписания документ. — Искам да запомните едно, мастър Марлоу: знанието никога не е твърде скъпо, а аз съм готов да платя всяка цена, за да стигна до онова, което искам да знам. Вие ще правите същото. Томас ще ви запознае с първата ви задача. Щом я изпълните, ще ви бъде платено. Желая ви хубав ден, мастър Марлоу.

Кит се поклони и тръгна към вратата.

— Пожелахте да видите и сестра ми, сър Франсис — напомни тихо Томас. — Тя е в преддверието и очаква да се запознае с вас.

Държавният секретар смръщи чело, сякаш се опитваше да си спомни.

— А, да, така беше. Въведете я, Томас. Искам да я видя.

Томас се поклони и последва приятеля си. Опита се да каже нещо, но Кит се обърна рязко и с все сила заби юмрук в корема му. Томас се сгърчи от болка, а очите му се напълниха със сълзи. Изпъшка тихо, неспособен да говори.

— Ти си му разказал за възгледите ми, за скептицизма… Ти ме излъга! — изсъска вбесено Кит. Лицето му бе побеляло от гняв, стройното тяло се тресеше. Без да бърза, той замахна отново и нанесе още един удар на сломения си любовник. — Ти ме вкара в капан. Ти не си нищо друго, освен един проклет предател. Жалко вонящо псе!

Кит удостои Томас с последен презрителен поглед и излезе от къщата с горда стъпка. Затръшна вратата зад себе си с такава сила, че къщата се разтърси из основи. Томас се облегна на стената, притиснал ръце върху корема си, и се опита да диша дълбоко, за да се пребори с надигащото се гадене. Отлично знаеше, че Кит избухва лесно и тогава е способен на насилие, особено ако е пил. Ала дори за миг не беше помислил, че мъжът, с когото го свързваше дълбока страст, ще му посегне така брутално и въобще няма да му даде шанс да се защити.

Розамунд чу глух удар, силно пъшкане, затръшването на вратата. Уплашена, тя се втурна към изхода на стаята, в която чакаше, и надникна в коридора.

— Томас! — изплака тя и затича към брат си, който се бе свлякъл до стената и дишаше тежко. — Какво стана? Къде е мастър Марлоу?

Минаха минути, докато Томас намери сили да се изправи. Розамунд стоеше до него, трепереща от страх, и се питаше какво трябва да направи. Опасяваше се, че някой ще мине по коридора и ще види брат й в това състояние, но поне това не се случи.

— Майната му — изохка Томас и избърса очи. — Да пукне дано… неблагодарник… Ако зависи от мен, ще го пратя в ада.

Розамунд му помогна да стане и му каза да диша бавно и дълбоко. Постепенно болките в корема и гаденето отшумяха и той се почувства по-добре.

Най-сетне Томас се отблъсна от стената и стигна, олюлявайки се, до чакалнята. Падна тежко върху дървената пейка, опря глава на стената и зачака погледът му да се избистри и дишането му да се успокои.

Розамунд стоеше пред него и го гледаше безпомощно.

— Какво се случи?

Томас не отговори. След няколко минути съобщи глухо:

— Държавният секретар иска да те види.

— Сега ли?

— Преди десет минути — отговори със стон брат й, изправи се и й махна сърдито. — Да вървим.

Розамунд грабна плочата и кредата и го последва в коридора. Томас спря пред кабинета на държавния секретар, почука и влезе. Розамунд вървеше плътно след него.

Сър Франсис вдигна очи.

— Какво ви забави?

— Нищо важно, сър. — Томас изглеждаше доста зле и гласът му потреперваше, но дори да го беше забелязал, Уолсингъм не каза нищо. — Позволете да ви представя сестра си. Мистрес Розамунд Уолсингъм — каза Томас и я бутна да се поклони.

Тя осъзна, че все още държи в ръце плочата и кредата и няма как да изкаже почитанията си на сър Франсис, ако не ги остави някъде. Пусна ги върху седалката на най-близкия стол и направи грациозен реверанс, като сведе глава и разпростря полите си. После се надигна бавно и застана с изправен гръб, държейки полата си. Зелените й очи издържаха спокойно сериозния поглед на държавния секретар.

Сър Франсис я огледа в продължение на минута, посегна към плочата й за рисуване и я обърна към себе си. Като видя скицата с креда, не можа да сдържи изненадата си.

— Вие ли го нарисувахте?

— Да, сър. Простете ми, не знаех къде да ги оставя… — отговори с треперещ глас Розамунд.

Сър Франсис махна пренебрежително и отново разгледа рисунката със смръщено чело.

— Приликата е впечатляваща. Много добре сте улучили чертите на лицето му. Само не мога да разбера как моят служител се е съгласил да ви позира, вместо да си върши работата.

— О, не, сър, не ми е позирал — отговори бързо Розамунд. — След като ни въведе в чакалнята пред кабинета ви, не се е връщал повече.

— Искате да кажете, че сте го рисували по памет? — попита недоверчиво държавният секретар.

— Да, сър.

— Прекарали сте само три минути близо до него и сте запомнили чертите на лицето му в подробности? — В гласа му звучеше обвинение. Нима смяташе, че тя го лъже?

— Розамунд има отлична памет, сър Франсис — намеси се Томас в нейна защита. — Умее да рисува много добре. Често се е случвало да възстановява по памет цели сцени.

Сър Франсис поглади брадата си и продължи да разглежда рисунката.

— Полезен талант… да, много полезен. — Той погледна отново младото момиче, което се сви под изпитателния поглед, и след малко заяви: — Това означава, че можете да се окажете полезна.

— По какъв начин, сър Франсис? — попита Розамунд и много се учуди от смелостта си.

— Ще разберете, щом му дойде времето. — Държавният секретар и подаде плочата и се обърна рязко към Томас: — Младата дама знае ли как да се държи в двора?

— В основни линии да — отговори предпазливо той. — Нямам представа дали мама я е научила на маниери… през последните години беше слаба и болна.

Розамунд недоволно се запита защо братовчедът Франсис не зададе този въпрос лично на нея, но двамата мъже явно бяха забравили за присъствието й — нищо, че говореха за нея. Тя беше почти сигурна, че не владее в никаква степен дворцовото поведение. Е, умееше да прави придворен реверанс, знаеше, че е длъжна да пропуска всички лица с по-висок ранг да минат пред нея, но не знаеше нищо за поведението на хора от нейното съсловие.

— Най-добре да остане тук. Лейди Уолсингъм ще се погрижи да я обучи. Доведете я утре пак, Томас.

Очевидно това беше краят на разговора. Сър Франсис придърпа свещника по-близо до документите, които четеше, и сведе глава.

Розамунд се покашля и повторно се осмели да попита:

— Простете, сър, в двора ли ще ме изпратите?

Държавният секретар вдигна глава и я огледа неодобрително.

— Вървете. Имам работа.

Томас улови ръката на сестра си и я изведе от стаята. Розамунд даже не успя да се поклони. Щом се озоваха от другата страна на вратата, той я погледна укорително.

— Научи се да не възразяваш, когато те изхвърлят, малка сестричке.

— Исках да разбера какво ме очаква — възрази тя и очите й блеснаха гневно. В следващия миг обаче се засмя. — Божичко, Томас, ще отида в двора!

Перспективата да живее близо до кралицата заблестя като бисер пред очите й, пълна с нови преживявания и неподозирани възможности. Ще се запознае с нови хора, ще носи красиви рокли, ще влезе в свят, състоящ се от танци и музика, интересни разговори, лов и пикник… Някой й беше казал, че кралицата много обича излетите край реката. А най-прекрасното от всичко беше, че ще присъства на театрални представления.

— Така изглежда — отговори разсеяно Томас и се усмихна на въодушевлението й. Вече се бе възстановил от ударите и лицето му си възвърна здравия цвят. — Не ми се ще да убивам ентусиазма ти, мила сестричке, но се надявам да чуеш предупреждението ми: дворът не е само блясък и слава. Там царят строги правила и аз много се съмнявам, че ще си готова да ги изпълняваш. Освен това ти не умееш да живееш затворена. Досега си водила свободен живот. Моля те, не се радвай предварително.

Розамунд се намръщи. Не му повярва, но реши да се възползва от представилата се възможност.

— Ако съдбата ми е отредила да живея затворена, братко, справедливо е да се възползвам от последния си свободен ден, нали?

— Какво имаш предвид?

— Искам да ме заведеш на театър. Само веднъж. Никой няма да разбере. Никой не ме познава и едно отиване на театър няма да навреди на доброто ми име. Ще скрия лицето си под качулката и няма да се отделям от теб нито на крачка. — Розамунд сложи ръка върху неговата и го погледна умолително. — Заведи ме на театър, Томас. Нали разбираш, като заживея в двора, мога да бъда полезна и на теб. Човек никога не знае какво го очаква. Може би ще общувам с влиятелни личности, които ще помогнат и на теб.

— Ах, ти, малка хитруша! — Томас млъкна изведнъж, защото щеше да каже една доста груба дума. Въпреки това остана възхитен от умелата й маневра и понеже не беше дребнав по отношение на морала, реши да изпълни молбата й. Едно посещение в театъра нямаше да й навреди. След утрешния ден вече няма да носи отговорност за нея, ще я предаде в ръцете на държавния секретар. Розамунд беше напълно права — щом попадне в кралския двор, пред нея ще се разкрият неподозирани възможности да помага на семейството си.

— Щом толкова искаш, добре. Но сега не ме закачай. Имам нужда от почивка. „Хубавата глава“ е съвсем близо, ще идем там. Конете ще останат тук.

Томас премълча, че гостилницата е най-близката до Ситинг Лейн и побеснелият Кит вероятно се е запил там. Томас беше готов да му прости бруталните, с нищо незаслужени удари и да приключи спора с бутилка хубаво бургундско. Двамата трябваше да се помирят възможно най-скоро, независимо колко силен беше гневът им, защото сър Франсис имаше задача за Кит и Томас трябваше да му разясни какво се очаква от него. Държавният секретар не прощаваше грешките на хората, които работеха за него, дори да бяха новаци и да не познаваха обстановката.

Розамунд засия. Твърде леко бе извоювала победата, но брат й беше ядосан от случилото се между него и Кит и явно не искаше да се занимава повече с нея. Двамата излязоха от къщата, минаха по Ситинг Лейн и тръгнаха по Тауър Стрийт. „Хубавата глава“ се оказа съвсем прилична таверна на ъгъла. Прясно боядисаната табела скърцаше протяжно под поривите на вятъра.

Томас отвори вратата и въведе сестра си в тесния, настлан с плочки коридор. Кръчмата беше отляво. Той блъсна вратата и се огледа трескаво. Много скоро забеляза Кит и въздъхна облекчено. Приятелят му седеше начумерен в най-далечния ъгъл с канче бира пред себе си. Томас изобщо не му беше простил за болката, която му причини преди малко, но сега имаха по-важна работа.

— Ела, Розамунд — подкани той сестра си и я бутна в кръчмата. По това време нямаше много хора. Кръчмарят стоеше зад тезгяха и лъскаше медните кани с мръсен парцал. Насипаните по пода трици все още бяха чисти, а не слепени от разлята бира и храчки.

Кит се обърна към тях. Очите му бяха кървясали. Не каза нищо, когато Розамунд седна насреща му, а Томас поръча кана бургундско и чаша шери за дамата.

— Ето го моят приятел-предател — изръмжа Кит и бутна канчето си към каната с вино. — Налей ми бургундско, приятелю-предателю. Това е най-малкото, което можеш да направиш за мен.

Томас едва се въздържа да не го цапне през лицето.

— Говорил ли си някога с човек на име Никълъс Фаунт? В Кеймбридж? — попита той и внимателно напълни канчето на Кит.

Марлоу се намръщи недоумяващо. Въпросът прозвуча повече от странно и той не разбра какво е общото с катастрофата, разразила се сутринта.

— Помня само един разговор — изръмжа недоволно той. — Фаунт ми се стори разумен мъж, даде ми някои добри предложения. Запознахме се една вечер в „Орела“. Добър пияч. И щедър — заключи той и изпи половината канче наведнъж. — Какво за него?

— Той пребивава в университета по изрична поръчка на държавния секретар. Наредено му е да подбира потенциални кандидати за агенти — обясни Томас. — Слуша какво си говорят студентите в таверните и запомня определени лица. Често се случва да чуе нещо интересно. Нещо, което прави от казалия го възможен кандидат за… за предложение от страна на държавния секретар. — Томас отпи глътка вино и продължи да обяснява: — Щом Фаунт избере подходяща личност, сър Франсис изпраща в университета някой като мен, за да улови плячката. — Той погледна втренчено приятеля си и заяви твърдо: — Повярвай ми, Кит, не аз съм казал на сър Франсис за теб. Беше ми възложено да отида в Кеймбридж, да те намеря и да те доведа в Лондон. Направих го. Дадоха ми задача и аз я изпълних. Нито повече, нито по-малко.

Розамунд слушаше с нарастващ интерес, макар че засега смисълът й убягваше. Най-сетне знаеше къде и как са се намерили брат й и Кит и че държавният секретар има свои хора навсякъде. Ясно беше, че тази сутрин двамата са се скарали, и то жестоко. Но защо Кит наричаше брат й предател? Тя не посмя да задава въпроси, защото не искаше Томас да се ядоса и да се отрече от обещанието си да я заведе на театър. Предпочете да отпива по малко шери и да слуша разговора на мъжете.

— Твоят държавен секретар хич не ми харесва — изръмжа Кит в канчето си. — Не искам да го виждам повече.

— Искам да разбереш, че той е сериозен и съвестен човек — опита се да го убеди Томас. — Работи за кралицата с цялото си сърце и душа, готов е да даде за нея и последното си пени. Джобовете му не са много пълни, но дава всичките си пари за тайните служби. Поддържа своя собствена армия от очи и уши, и то не само в Англия, а и на континента. Единствената му грижа са интересите на кралицата. Тя не му се отблагодарява, както заслужава. Нарича го „моят мавър“ и често му се подиграва. Не й харесва, че е винаги мрачен.

Томас се отпусна на пейката, опипа корема си и се намръщи от болка. Кит го забеляза и се размърда неспокойно.

След малко протегна ръка, помилва пръстите на Томас и го погледна умолително. Томас се усмихна примирено. Кит си беше Кит, а и имаше всички основания да му се сърди… макар че трябваше да почака с боя, докато научи как в действителност стоят нещата.

— Наистина ли харчи от собствените си пари, за да й служи? — не се стърпя Розамунд, която гореше от желание да научи повече за сър Франсис.

— Наистина — отговори Томас. — Веднъж ми разказа, че Нейно величество много би искала да се откаже от услугите му, но не е глупачка и знае на кого може да разчита. Знае, че сър Франсис е най-лоялният, най-верният й слуга. — Томас махна на гостилничаря да донесе още вино. — Сър Франсис е сред най-умните хора в кралството.

— Питам се какво ли ще иска от мен… — промълви замислено Розамунд.

Кит я погледна с интерес.

— И вие ли ще му служите, мистрес Розамунд?

— Каза само, че мога да му бъда полезна — отговори с вълнение тя. — Ще вляза в двора и вероятно ще ме помоли да му помагам с нещо. Утре ще отида при съпругата му, за да ме научи как да се държа в двора.

— В Скедбъри ще плачат за вас — усмихна се Кит. — А и аз разчитах първа да прочетете новата ми пиеса…

Очите й светнаха.

— Имате предвид онази за властта?

— Точно така. Нарекох я „Тамерлан“.

— Завърши ли я? — попита остро Томас.

Кит поклати глава.

— Не съвсем, но ми остава още малко. Нямам представа кога ще успея да я завърша, след като се налага да изпълнявам задачи за държавния секретар — обясни горчиво Кит.

— Между отделните поръчения ще имаш предостатъчно време — успокои го Томас. — Сър Франсис има много агенти и не е възможно всички да работят едновременно. Ще разполагаш с достатъчно време и да си вземеш магистърската степен. Ще стоиш там, където ти е мястото, за да върнеш религиозните скептици от „Тялото Христово“ и от другите колежи в правия път, по който върви шефът на тайните служби в кралството. — Томас говореше иронично, а Кит все още изглеждаше кисел.

— Кога ще отидем на театър? — реши да смени темата Розамунд. — Кога започва представлението?

— Я виж ти! — засмя се Кит. — Наистина ли ще дойдете с нас? Нима строгият ви брат отстъпи?

— Никой няма да се заинтересува от нея — отговори сърдито Томас. — Тук никой не я познава.

— Ами ако стане сбиване?

Томас сложи ръка върху дръжката на сабята си.

— През последните седмици чираците се държат доста прилично. Но ако някой посмее да й досажда, ще съумея да я защитя.

— Нима в театъра стават сбивания? — учуди се Розамунд.

Томас вдигна рамене.

— На представленията често присъстват чираци с буйна кръв, които само чакат да започне свада, особено когато са пияни. Обучението им е скучно, майсторите им са жестоки и не им дават свобода. Понякога им позволяват да посещават свободните квартали и те бързат да се възползват. Атмосферата в театъра поощрява лудите глави да станат още по-луди. За съжаление винаги съществува опасност градските власти да затворят театъра, защото сбиванията често прерастват в погроми.

— Но нали ми каза, че градските власти нямат право да се намесват в свободните квартали? — учуди се Розамунд.

— Да, така е, но в града цари бъркотия — въздъхна брат й.

— Никой не знае кой къде заповядва. Лондонските чираци са убедени, че имат пълното право да се бият в театрите, защото се намират в свободен квартал… Хайде да хапнем нещо. — Той стана и поведе Розамунд към вратата. След малко спря и се обърна към Кит, който продължаваше да се взира мрачно в канчето с вино. — Идваш ли, Кит?

Марлоу разтърси глава.

— Идвам, идвам… — Той се надигна, но погледът му си остана устремен в нещо много далечно. — Тъкмо ми хрумнаха няколко хубави стиха.

Щом излязоха на улицата, Марлоу спря, вдигна ръце към небето и издекламира тържествено:

Държа парките оковани в железни вериги,

със собствената си ръка въртя колелото на Фортуна,

по-скоро слънцето ще се стовари върху Земята,

отколкото Тамерлан да бъде победен и унизен.

Кит се изсмя ликуващо и се обърна към приятеля си:

— Е, какво ще кажеш, Томас?

В погледа на Томас блесна неподправено възхищение. Розамунд, която знаеше, че в основата му е страстта, потрепери.

— Много хубаво, Кит, много хубаво… — Томас прегърна приятеля си и продължи: — Искам да чуя цялата пиеса.

— Разбира се, скъпи мой, ще ти я прочета. — Кит отново се засмя ликуващо. Очевидно бе забравил напълно мрачното си настроение, защото затанцува надолу по улицата и запя с пълен глас вулгарна песничка.

Розамунд трябваше да тича, за да настигне двамата мъже. Брат й почти я бе забравил, толкова запленен беше от Кит Марлоу. Даже запя с него и Розамунд се заслуша с възхищение. Кит преминаваше с лекота от куплет на куплет и тя беше сигурна, че си измисля някои стихчета. Очевидно талантът му на стихоплетец не беше запазен единствено за театралните пиеси.

5

Розамунд се взираше в знамето, развявано от късния следобеден бриз. Сградата със знамето се наричаше просто „Театърът“. На входа стоеше мъж с тромпет и възвестяваше началото на представлението. Група актьори с перуки и театрален грим държаха плакати, на които беше написано, че трупата на Бърбидж ще представи „Датския принц“ от Томас Кид. Голяма тълпа се блъскаше по мръсната улица. Търговци предлагаха пайове, сладкиши и плодове.

— За какво става дума в „Датския принц“?

— Това е най-новата пиеса на Том Кид. Голяма трагедия с отрова и дуели, даже се явява дух, а после и втори — обясни й с усмивка Томас.

— Всички пиеси ли са от мастър Кид?

— Не, не всички, но Бърбидж, собственикът на театъра, харесва как пише Кид. Вчера представиха „Испанска трагедия“. Нед Алейн, главният изпълнител, е много подходящ за този вид пиеси. Умее да се бие, а в тази пиеса ще има предостатъчно възможности да покаже как настъпва и се отбранява.

— Не се бавете, мистрес Розамунд, закрийте си косата и лицето — подкани я нервно Кит, дори сам нахлупи качулката на главата й и здраво стегна шнура под брадичката. Очите му святкаха трескаво. Той се засмя и я щипна приятелски по бузата, после смъкна качулката още малко. — Театърът е греховно място. Никой не бива да види лицето ви. Нали ще ставате придворна дама! Прав ли съм, Томас?

Брат й изръмжа нещо неразбрано. Очевидно вече съжаляваше за съгласието си да я доведе в театъра. Ако сър Франсис узнае, сигурно ще го укори най-строго. Но вече беше късно да промени решението си. Тримата вървяха към театъра сред десетки и стотици шумно разговарящи, блъскащи се, нетърпеливи лондончани. Вътрешният двор бързо се изпълни с хора. Томас хвана Розамунд под ръка, притисна я до себе си и закрачи напред. Другата му ръка почиваше върху дръжката на сабята. Разбутваше навалицата, без да се притеснява от ругатните и обидите, които се сипеха от всички страни.

Повечето хора миришеха нетърпимо. Розамунд сведе глава и се постара да не вдишва човешките изпарения, които й напомняха на развалено месо. Щом влязоха в театъра обаче, тя вдигна глава и се огледа любопитно. Качулката падна от главата й, но тя изобщо не я усети. Вътрешният двор под сцената беше претъпкан с шумящи и смеещи се хора. Над него минаваше балкон, от който сцената се виждаше много добре. Розамунд предположи, че Томас ще я заведе там, но вместо това той я бутна по стълбата към сцената. Вляво и вдясно бяха сложени редици столове и двамата седнаха точно там, така да се каже вътре в самото представление.

Розамунд изохка възхитено. Намираха се далече от шумната тълпа, скрити от любопитни очи. Въпреки това тя не се възпротиви, когато Томас отново нахлупи качулката на главата й.

— Актьорите може да те гледат, но откъде да знам кой е в галерията — обясни полугласно той.

Розамунд кимна и скръсти ръце в скута си. Погледът й внимателно обхождаше залата. Качулката не й пречеше да забелязва подробностите.

Във вътрешния двор избухна караница. Едра фигура скочи от партера директно на сцената, без да си прави труда да се изкачва по стъпалата. Непознатият сложи ръка върху дръжката на сабята си и се обърна към публиката. Няколко души се разкрещяха гневно. Четирима младоци с плоските кепета и сините дрехи на чираци се хвърлиха към него с вдигнати юмруци. Двамина държаха в ръце дебели тояги.

— Млад глупак — изръмжа раздразнено Томас. — Изчезвайте зад сцената, преди да са ви претрепали — извика той на мъжа, който се обърна и се ухили дръзко.

— Простете, сър, но няма да бягам. Тези негодници искаха да ми вземат кесията!

Томас се обърна към Кит, който явно гореше от нетърпение да избухне сбиване и очите му святкаха в очакване. Не мога да го спра, помисли си с въздишка той. Кит обичаше да се бие и се месеше навсякъде. Сам си търсеше белята и нарочно обвиняваше хората, че го обиждат, за да ги предизвика. Нямаше оръжие, с което би могъл да излезе срещу тоягите на чираците, затова Томас щеше да бъде принуден да се намеси, за да го защити.

Томас извади сабята си и застана до младия мъж. Без да чака подкрепата му, Кит размаха юмруци и скочи сред тълпата. Четиримата чираци го наобиколиха. Томас се хвърли да му помогне. Розамунд не видя къде изчезна брат й и впи поглед в младия мъж на сцената. В първия момент той сякаш се ядоса, че други са му отнели забавлението, после нададе боен вик, размаха сабята и се хвърли сред биещите се.

Внезапно множеството се раздели и всички зрители видяха четиримата чираци да лежат, охкайки, върху стърготините във вътрешния двор. Няколко мъже се наведоха над тях, вдигнаха ги на крака и ги изведоха на улицата. Кит Марлоу се качи на сцената пръв, огледа доволно окървавения си юмрук и изтри ръка в панталона. Томас седна до Розамунд и прибра сабята си в ножницата. Розамунд видя кръвта по острието и потрепери. Младият мъж, сгорещен и широко засмян, скочи отново на сцената, приглади назад овлажнелите си коси и изтри сабята си със снежнобяла кърпичка. И неговото острие беше окървавено.

— Няма нищо по-хубаво от юмручния бой, но след това винаги ожаднявам — оплака се Кит. — Къде има бира?

Томас хвърли бърз поглед към младия мъж. Розамунд също го огледа и едва сега забеляза скъпите му дрехи: пурпурночервен жакет и смарагдовозелен панталон до коленете. Косата му падаше на меки вълни върху подплатените рамене. Сабята святкаше в ръката му и той не я прибираше, сякаш чакаше нов случай да я използва.

Томас изглеждаше сърдит. Сигурно след караницата с Кит тази сутрин му е писнало от войнствения нрав на приятеля му, помисли си съчувствено Розамунд.

— За малко да предизвикате сериозен сблъсък, мастър Крейтън. Не знаете ли, че хората на кмета постоянно следят буйстващите чираци? Бърбидж не може да си позволи театърът му да бъде затворен — изфуча разярено брат й.

— Хайде, стига, Томас — ухили се Кит. — Говориш като дребнав даскал.

Младежът се усмихна, прибра сабята си в ножницата и направи преувеличен поклон.

— Дълбоко се разкайвам за стореното, сър, и ще набавя достатъчно бира, годна да утоли жаждата на цяла армия.

— Ето, това се казва човек на място! — Кит го потупа по рамото. — Побързайте, приятелю, защото съм изсъхнал като гърдите на монахиня.

Томас проследи слизащия от сцената младеж с гневен поглед. Кит се разположи удобно на стола и се ухили многозначително, което още повече ядоса приятеля му.

— Кой е той? — попита Розамунд, опитвайки се да разсее напрежението. Ами ако брат й изведнъж реши, че няма да търпи повече, скочи и я отведе обратно в странноприемницата?

— Младок, който има още много да учи… Уил Крейтън. — Брат й седна до нея и въздъхна примирено. — Много е амбициозен. Опитва се да пише пиеси, смята се за голям поет и още по-голям любовник. Най-нахално флиртува с младите придворни дами и те се плашат от него.

— Изглежда много добре — промълви Розамунд.

Томас я изгледа заплашително.

— Стой далече от младоци като него, сестричке. Не се замесвай в безсмислени флиртове. Те не носят полза, само вреда. Мастър Крейтън няма нито пари, нито перспектива. Семейството няма да подкрепи подобна връзка, затова стой далеч от него.

Розамунд не каза нищо. Само сведе глава. След минута Уил Крейтън се върна с голяма кана бира и две канчета. Връчи ги на Кит и отново се поклони. Тогава Розамунд вдигна глава и му се усмихна. Той я изгледа любопитно и се поклони и пред нея, без да отговори на усмивката й. После се врътна и се запъти към другата страна на сцената, където беше мястото му.

Розамунд се запита дали пък усмивката й не е била твърде смела. Ала представлението започна и тя в миг забрави всичките си грижи. Пиесата я увлече. Действието се развиваше пред нея като килим от прекрасни стихове. Забрави Уил Крейтън, сбиването в партера, Кит Марлоу и Томас, които седяха до нея. Повтаряше тихичко музикалните стихове на Томас Кид, трепереше, когато призракът крачеше по крепостната стена, следеше с отворена уста зашеметяващия танц на рапирите, докато датският принц Хамлет се биеше с враговете си, усети последния дъх на рухналата на сцената негова любима. Гръмките ръкопляскалия на зрителите в партера я върнаха в действителността, тя примигна замаяно и се опита да си припомни коя е и какво има отвъд магията на театъра.

Брат й беше станал и аплодираше. Розамунд скочи и заръкопляска толкова силно, че ръцете й запариха. Кит обаче не изглеждаше толкова въодушевен — ръкопляскаше, но сдържано, и мръщеше чело, сякаш не беше особено доволен от театралното представление.

— Прекрасно беше! — извика Розамунд и благодарно се притисна до Томас.

Брат й очевидно я бе забравил. Не усети докосването й. Втурна се с протегнати ръце към сцената и започна да прегръща актьорите. Кит вървеше по петите му, но лицето му си остана намръщено. Розамунд се огледа. Изведнъж бе останала сама на сцената. Зрителите се разотиваха и партерът представляваше какофония от смехове, проклятия и блъсканица.

Розамунд свали качулката и се втурна да търси брат си. Незнайно как стигна до гардеробната на актьорите и се сви в един ъгъл, защото веднага разбра, че там не е място за жени. Актьорите триеха грима от лицата си, събличаха костюмите, мъжете, които изпълняваха женските роли, се освобождаваха с въздишка от корсетите, събуваха чорапите, хвърляха перуките, където намерят. Бъркотията беше неописуема и Розамунд с мъка следеше общия разговор.

Актьорите шумно се оплакваха от ниските доходи, опасяваха се, че градската управа ще затвори театъра заради несекващите сбивания, пускаха смешки за една или друга сцена. Най-много се шегуваха със сцените на дуели. Питаха се един друг дали Нед Алейн вече се е научил да се фехтува, или се налага да взема още уроци в школата, която се намира точно до театъра.

Нед посрещаше критиките със смях. Вече бе успял да разгримира лицето си и обличаше ежедневните си дрехи.

— Готов съм да предизвикам всеки от вас на дуел. На сцената, пред зрителите.

— С огромно удоволствие приемам предизвикателството — обади се Кит Марлоу и излезе напред.

Той беше нов в групата, затова Томас Уолсингъм побърза да се намеси:

— Не го слушайте. Приятелят ми е холеричен темперамент. Първо се бие, после целува. Да вървим да пийнем нещо, приятели. Кесията ми е на ваше разположение.

— Почакай малко, Томас. — Кит сложи ръка на рамото му. — Първо искам да разбера дали този принц на актьорите приема предизвикателството. Ще се наложи да ми заемеш сабята си.

Нед Алейн го изгледа с присвити очи.

— Пиян ли сте, сър?

Кит избухна в смях.

— Ни най-малко, драги. Уверявам ви, че съм напълно способен да посрещам и отправям удари в честен двубой. Вие изрекохте предизвикателство, аз го приемам.

Актьорът вдигна рамене и извади своето оръжие.

— Тогава да започваме.

Томас кимна примирено и даде сабята си на Кит.

— Надявам се, че знаеш какво да правиш с нея — каза му тихо той.

Кит се изсмя надменно и размаха оръжието.

— Хайде, мастър Алейн, на сцената!

Компанията последва двамата младежи. Кит се поклони и вдигна сабята. Нед му отговори със същото. Розамунд остана зад сцената, забравена от брат си и приятеля му. Направи й впечатление, че Уил Крейтън стои от другата страна на сцената съвсем сам и никой не му обръща внимание.

И Нед, и Кит си служеха трудно с дългите, тънки острия, но Розамунд веднага разпозна, че Марлоу е учил фехтовка. Не беше опитен и гъвкав като Нед Алейн, но се биеше добре и зрителите го възнаграждаваха с одобрителни смехове и похвали. Двубоят завърши с взаимни благодарности и пожелания за нови успехи.

— Време е да пием! — извика Кит и прегърна опонента си. — Канче шери или бургундско? Каквото предпочитате. Скъпият ми приятел Томас ще ни почерпи. — Той се обърна сияещ към Томас, който му кимна сдържано.

Розамунд сметна, че е време да напомни за себе си, и подръпна брат си за ръкава. Той се обърна стреснато.

— Дявол да го вземе! Още ли си тук?

— А къде другаде бих могла да бъда, скъпи братко? — попита хапливо тя.

Томас разтърси глава, за да прогони замайването си.

— Права си, сестричке. Но какво да те правя сега?

— Не разбирам какво искаш да кажеш. Ще остана с теб. Никой няма да ме забележи… както и досега.

Томас разбра, че стрелата е насочена срещу него, но не каза нищо. Кит го подкани да вървят в кръчмата и актьорите се запътиха шумно към изхода.

Розамунд четеше в очите на брат си като в отворена книга, но си мълчеше. Само Томас имаше право да вземе решение. Той искаше да остане с актьорите, това беше повече от ясно. Ревнуваше Кит и нямаше да го остави да се забавлява сам с всичките тези мъже.

— Да вървим — рече тихо Томас и забърза след актьорите. Розамунд се уви в наметката, нахлупи качулката и го последва мълчаливо. Уил Крейтън също тръгна с тях, увлечен в разговор с един от младите актьори, който бе изпълнил второстепенна женска роля. Явно познава актьорите, размишляваше Розамунд. Във всеки случай се движеше с увереността на човек, приет от трупата.

Излязоха шумно на Бишъпсгейт и се насочиха към „Черния петел“. Таверната вече беше пълна със зрители в най-добро настроение. Когато актьорите влязоха в сумрачното помещение, от всички страни се разнесоха въодушевени викове и Нед Алейн свали шапка с елегантен поклон. Брат й също беше добре познат на пиячите, забеляза Розамунд. Викаха го по име, той им отговаряше със смях. От един тъмен ъгъл излезе дребен мъж, облечен във вехт жакет и износени панталони, ала очите му излъчваха интелигентност и той поздрави Уолсингъм като отдавна несрещан приятел.

— Здравей, Том. Това е Томас Кид, драматургът — представи го Томас и го потупа по рамото. — Тази вечер се насладихме на добре подбраните ви думи, приятелю, но бих искал да ви представя един потенциален съперник — моя приятел от Кеймбридж Кит Марлоу. В момента пише първата си пиеса.

Том Кид огледа Марлоу с видимо недоверие.

— Драматургът живее трудно, заплащането е мизерно. Ще ми покажете ли какво пишете?

Кит извади от вътрешния джоб на жакета си снопче гъсто изписани листове.

— Щом желаете.

Кид прочете първата страница.

— Това не е пиеса — отсече той. — Ако не се лъжа, това са любовните елегии на Овидий.

Кид продължи да чете, докато Марлоу се хилеше злобно.

— Превъзходен превод, сър — отбеляза Кид, след като прочете няколко елегии. — Ала съдържанието си остава неприлично. Внимавайте на кого давате произведенията си. В днешно време неприличните стихове много често се определят като ерес и написалият ги отива на кладата.

Кит се изсмя и взе листовете от ръцете му.

— Превел съм елегиите на Овидий, защото са ми необходими за следването ми. Но ще запомня предупреждението ви, сър. Ще ги четат само хора, които не се отличават с тесногръдие. Ето, Томас например остана възхитен. — Кит се обърна към Томас и го тупна по рамото. — Нали, приятелю?

— Приятелят ми е учен човек — усмихна се Томас, — но и аз го посъветвах да показва работите си само на истински ценители. Хайде да отидем в задното помещение, за да си приказваме на спокойствие. Ще ни придружите ли, мастър Кид?

— С удоволствие.

Компанията тръгна към задната част на кръчмата. Розамунд не се отделяше от брат си, но той май пак бе забравил за присъствието й. Не я представи на никого и тя предположи, че не иска никой да я вижда в тази неподходяща за млади дами обстановка. По-добре да се прави на невидима. Нямаше смисъл да се кара с него. Томас й поръча канче сладко вино, а за себе си и останалите поиска няколко кани тежко бургундско. Розамунд седеше в края на голямата маса и внимателно слушаше оживения разговор. От време на време се обръщаше да погледне към Уил Крейтън, който се бе облегнал на стената в близост до вратата и често надигаше чашата с вино.

Младият мъж следеше разговора с видимо внимание. Будният му поглед се местеше от лице към лице и спираше върху говорещия. Розамунд остана с впечатлението, че той буквално поглъща и запомня всяка дума и всеки жест. И тя правеше същото, затова го разбра. И той като нея искаше да е част от този свят. За него ще е много по-лесно, отколкото за мен, каза си иронично тя.

След време Розамунд забеляза, че Кит е захвърлил на масата страниците, от които беше чел. Задната страна на един лист беше празна и без много да му мисли, тя взе перото и започна да скицира сцената, която наблюдаваше, без да престава да се вслушва в оживената дискусия.

Кит Марлоу спореше разгорещено с Том Кид за техниката на белия стих. Той разкритикува ожесточено пиесата, която трупата бе представила тази вечер, и накрая обиденият Кид го помоли да докаже правотата си като прочете нещо от „Тамерлан“.

Кит скочи на масата в средата на стаята и актьорите се събраха около нея с чаши в ръка. Марлоу се изпъчи и изрецитира гордо:

Ти, гарванова мършо, ти ли си синът на Тамерлан?

Страх ли те е да умреш? Страхуваш ли се,

че някой ще отвори страшни рани

в плътта ти с кривата си сабя?

Не видя ли как артилерийски залп направи дупка

в редиците на копиеносците, стрелците и конниците?

Не видя ли как откъснатите им крайници

полетяха към небето

и увиснаха във въздуха като слънчеви лъчи —

а ти, страхливецо, се страхуваш от смъртта!

Кит вдигна канчето си и го изпразни на един дъх. Лицето му беше неестествено зачервено, погледът му помътня.

— Така мъжът, който иска единствено власт, говори на сина си, който пък е осъзнал колко безумни са амбициите на баща му.

— Кървава пиеса ще стане — отбеляза Нед Алейн и помилва дръжката на сабята си. — Ще има ли роля за мен? Трябват ни нови пиеси. Том Кид не е в състояние да отговори на търсенето. — Той удари автора по рамото и се засмя. — „Испанската трагедия“ и младият датски принц са прекрасни, но след второто или третото представление публиката започва да недоволства.

— Правя каквото мога — изръмжа Кид и напълни отново чашата си.

Марлоу скочи от масата и поиска още вино. Гостилничарят донесе сърнешки пай. Розамунд свали наметката си. В малкото, препълнено помещение беше горещо, а и никой не й обръщаше внимание. Тя умираше от глад и като чу за сърнешки пай, устата й се напълни със слюнка.

— О, приятели, знаех си, че ще ви намеря тук! Нед… Томас… Кид… Каква вечер! Страхотно представление! — Възбуденият глас беше на новодошъл — елегантно облечен джентълмен с дантелена яка и маншети. Дръжката на рапирата му беше украсена със скъпоценни камъни, а ръкавиците му бяха обшити с перли.

Розамунд инстинктивно отстъпи назад и се скри в най-тъмната сянка. Джентълменът не биваше да я вижда в такава компания. Брат й скочи, прегърна непознатия и веднага представи Кит.

— Това е Том Уотсън, приятелю, още един Том, вече станаха много, но се надявам да ги различаваш. — Той се засмя, очевидно доволен от шегата си. — Том Уотсън, това е Кит Марлоу, драматург, преводач на Овидий, поет и стихоплетец. А Том Уотсън, скъпи Кит, е остроумният Том, поет от много висока класа, автор на идилии и най-елегантният преводач от латински. За съжаление е малко луд, но се понася.

Томас Уотсън се поклони и размаха голямата си шапка, украсена с пера. Кит повтори жеста му и извика въодушевено:

— За мен е чест да се запозная с вас, сър! Нали вие сте авторът на „Хекатомпатия“?

— Същият. — Том Уотсън се усмихна зарадвано. — Нима познавате стиховете ми?

— Дори много добре — отговори Кит. — Томас, поръчай още вино, какво чакаш? Мастър Уотсън е жаден. — С тези думи Кит хвана Том Уотсън под ръка и го поведе към масата.

Розамунд веднага забеляза, че брат й не е особено щастлив от случващото се, но засега успява да се сдържа. Томас помоли гостилничаря да донесе с пая и още една кана вино. Две прислужнички внесоха ястието, току-що опечено, с апетитна златножълта коричка. Актьорите насядаха около масата, като се бутаха доста грубичко, за да заемат най-добрите места.

— О, я вижте каква красива рисунка! — извика Нед Алейн, който бе забелязал оставения на масата лист, и го вдигна към светлината. — Май сред нас има истински художник. Ето ме и мен, много добре ме е хванал. А това сте вие, Том Кид, целият опръскан и омазан от вчерашната вечеря.

Зрителите избухнаха в смях, драматургът се намръщи и напразно си опита да изтрие мазните петна от жакета си.

— Кой е авторът на рисунката?

Розамунд, която седеше до брат си, се изчерви като рак. Томас я погледна малко уплашено, но реши да признае истината.

— Малката ми сестра има известен талант в рисуването, но явно още не знае, че не е учтиво да рисува хората без тяхно знание — заключи той и я изгледа неодобрително.

— Не си прав, скъпи Томас — възрази с усмивка Уотсън. — Най-добрата и най-истинската прилика възниква, когато човек не подозира, че го рисуват. — Той взе скицата от ръцете на Нед и я разгледа внимателно. — Вие сте много талантлива, мистрес Розамунд. Ако има кой да рисува сцените от една пиеса, това ще е голяма помощ за актьорите, защото ще им напомня за предишните представления.

Той се обърна към Бърбидж, който лакомо похапваше от пая.

— Как мислите, драги? Знаете ли колко спорове ще си спестите, ако винаги имате пред себе си вярно пресъздадени сцени от „Испанска трагедия“ и от другите пиеси?

— Ти си прав, Томас, абсолютно прав. — Бърбидж кимна на Розамунд. — Водете сестра си винаги когато идвате в театъра ми, Томас. Ако има желание, нека прави скици по време на представлението.

— За съжаление е невъзможно — отговори сухо Томас и подаде на Розамунд лъжица и дъска за рязане. — Сестра ми отива в двора. Това беше първото и последното й посещение в театъра.

Розамунд, която слушаше комплиментите с преливащо от радост сърце, се ужаси от думите му, но си замълча. Актьорите бързо изгубиха интерес към темата и я оставиха да се нахрани спокойно.

Уил Крейтън, който не бе поканен да се присъедини към вечерящите, остави чашата си и се запъти към вратата, ала Нед Алейн се провикна подире му:

— Елате да хапнете с нас, мастър Уил. Томас ни е предоставил съдържанието на кесията си и съм сигурен, че сте добре дошъл на трапезата му.

— Стига да не прави повече глупости — засмя се Томас и заби камата си в коричката на пастета. — Бърбидж и без него си има достатъчно проблеми.

Уил се поклони учтиво.

— Осмелявам се да твърдя, сър, че и вие щяхте да се биете за кесията си, ако цяла група чираци се опита да ви я отнеме.

Томас отново изкриви уста в усмивка.

— Да, мисля, че щях да го направя. Освен това дадохте възможност на мистър Марлоу да поработи с юмруците си. Заповядайте, седнете при нас.

Уил благодари с усмивка и седна до Розамунд, която с готовност му направи място.

— Благодаря ви, мистрес Уолсингъм. Нали правилно разбрах името ви?

— Съвсем правилно — отговори Розамунд. — Но ако ме срещнете в двора, ще съм ви благодарна, ако не споменавате, че съм била тук.

Уил прие чаша вино и парче пай от Томас и отново се обърна към съседката си:

— Аз съм изцяло на вашите услуги, мистрес Уолсингъм. — Погледна я втренчено и светлосините му очи засвяткаха. — Вашият брат явно е много снизходителен настойник, щом ви е довел на това греховно място.

Розамунд не успя да потисне усмивката си.

— Всъщност той не ми е настойник. Имаме по-голям брат, който изпълнява тази функция, но той за съжаление не проявява интерес към мен и Томас бе принуден да поеме ролята му. Покровителства ме, когато е в настроение за това.

— А когато не е, ви оставя да си правите, каквото искате. Много практично. — Уил отпи голяма глътка вино и я погледна дяволито над ръба на чашата.

— Прав сте — изкиска се весело Розамунд. — Много практично, освен когато не си спомня за правилата на приличието.

— Да, разбирам, че му е трудно. Но когато отидете в двора, ще ви пазят много строго — обясни Уил с високо вдигнати вежди.

— Вече ми казаха, че в двора са въведени много строги правила и ограничения — въздъхна Розамунд и си взе още хляб. — Значи Томас няма от какво да се притеснява.

— Повърхностно погледнато, да — кимна Уил, впил поглед в лицето й. — Но аз смея да ви уверя, че дори обикновените придворни намират начини да заобикалят строгите правила. Стига да искат, разбира се.

— И вие ли правите така, мистър Крейтън?

Розамунд изпита усещането, че се движи по тънък лед. Никога не беше водила разговор с толкова намеци и се чувстваше много изискана. Всяка дума беше покана за нарушаване на правилата и тя очакваше с нетърпение да се случи нещо.

— Зависи от предизвикателството, мистрес Уолсингъм. — Уил улови погледа й, усмихна се и отново вдигна чашата към устните си.

6

Шевалие Арно дьо Вожиро стоеше гол, леко наведен над жената в леглото и я гледаше с усмивка.

— Трябва да кажа, скъпа Агата, че последният ви съпруг е съумял да ви обучи много добре. Изненадан съм от уменията ви да доставяте удоволствие на мъжа.

Жената се раздвижи лениво върху копринения чаршаф. Кожата с цвят на слонова кост образуваше впечатляващ контраст с пурпурночервената коприна.

— Ленстър беше дивак, Арно. Варварин от край до край. — Тя потръпна и обясни: — Нямам думи да ви опиша какви неща правеше с мен.

Мъжът избухна в смях.

— Не е нужно, скъпа. Вие ми го демонстрирахте по най-убедителния начин. Спестете си преструвките, защото аз знам каква сте. Вероятно и Ленстър го е знаел.

Агата задърпа копринените шнурове, с които беше вързана за леглото.

— Освободете ме, Арно.

Мъжът се наведе и развърза шнуровете. Тя седна в леглото и разтърка китките си.

— Той не знаеше нищо за мен. Когато ме омъжиха за него, бях тринайсетгодишна. Почти дете. Невинно дете.

Арно развеселено поклати глава.

— Сега да не вземете да кажете, че ви е покварил с извратеността си в леглото!

Той отиде до масичката с напитките и наля вино в две сребърни чаши.

— Лесно е да поквариш едно невинно дете, което е изцяло под властта на мъжа — отвърна Агата и пое чашата от ръцете му. Наситеносините й очи се премрежиха от чувствени спомени.

Мъжът отново поклати глава и цинично изкриви тясната си, красиво оформена уста.

— Много се съмнявам, че някога сте била невинна, скъпа моя. Още нямате и двайсет години…

Агата отпи глътка вино. Нямаше смисъл да му противоречи. Да, Ленстър я научи как да го задоволява, но я научи и как да разбира какво й доставя най-голямо удоволствие. Съпругът й загина по време на лов и тя не се натъжи особено, но чувствените преживявания по време на брака й липсваха много силно… докато не срещна Арно. Още след първата среща с него й стана ясно колко груб е бил Ленстър. Арно беше авантюрист, светски лъв, цивилизован, достатъчно богат, за да изпълнява капризите си, придворен с добри връзки, навсякъде добре приет. Много хора му завиждаха, още повече го уважаваха. Агата го обожаваше и не беше в състояние да му откаже нищо. В същото време знаеше, че не го познава истински, и подозираше, че той грижливо пази тайните си.

Понякога си играеше с мисълта да се омъжи за него, но съзнаваше, че това не е сериозно. Харесваше й да води живот на богата вдовица. Женитбата с Арно щеше да му осигури неограничена власт върху нейната личност и върху значителното й богатство. А той не беше човек, който не би упражнил властта си. Да, тя обичаше да се люби с него, ласките му я докарваха до екстаз и не можеше да му се насити, все едно в какво настроение беше той. Понякога се държеше като нежен любовник, но зад умелите му милувки винаги прозираше желание за насилие. Това беше много привлекателно, но тя предпочиташе да си остане независима — така беше най-щастлива.

Агата се надигна и огледа изпитателно любовника си.

— Нещо се е случило, нали, скъпи Арно? Днес бяхте по-необуздан от обикновено. Кой ви е разсърдил?

В очите му падна сянка.

— Защо мислите така?

Агата разтърка отново китките си и благоволи да обясни:

— Защото стегнахте шнуровете много здраво, скъпи мой. Познавам ви. Нещо или някой е събудил гнева ви.

Кавалерът й обърна гръб и тя огледа жадно голото му тяло, така стройно и мускулесто. Арно беше атлет, съвършен ездач, превъзходен фехтовач и това му личеше във всяко движение.

Мъжът вдигна халата си от стола и го наметна.

— Днес следобед срещнах един стар враг — отвърна небрежно той. — Срещата събуди у мен неприятни спомени.

Докато Арно пълнеше отново чашата си, Агата стана от леглото и се уви с пурпурночервения чаршаф. Отиде при него и нежно помилва гърба му.

— Кой е той? Познавам ли го? Мъж е, нали?

Арно се изсмя сухо.

— Разбира се, че е мъж, скъпа. Няма от какво да се страхувате. Досега нито една жена не ме е победила.

— Само този мъж, така ли? — попита Агата с искрена изненада. Не можеше да си представи, че някой е в състояние да победи Шевалие Дьо Вожиро. — Как? Къде?

— О, в Париж преди доста време. — Арно вдигна рамене. — Предпочитам да не мисля за това. — Той попипа внимателно тънката бяла линия под брадичката си.

Агата се приближи към него и също проследи линията с върха на пръста си.

— Той ви е оставил този белег, нали? Винаги съм се питала откъде го имате.

Мъжът блъсна ръката й и сложи ръце на раменете й. Дръпна чаршафа и я бутна към леглото. Агата падна по гръб и в очите и светнаха страх и възбуда. Никога не знаеше кога ще го връхлети това опасно настроение и кога ще свърши пристъпът, но се наслаждаваше на всяка минута.

На сутринта след представлението Розамунд отново отиде в дома на сър Франсис Уолсингъм на Ситинг Лейн. Бе облякла втората си нова рокля от яркожълта дамаска върху кремава фуста. Зелените обувки и ръкавиците от козя кожа подхождаха и на този, и на другия тоалет, както доволно бе установил Томас. Носеше със себе си целия си багаж, побран в две кожени торби. Томас, напълно изтощен след вчерашната бурна вечер, седеше на пейката със затворени очи и чакаше държавният секретар да ги повика.

Преди това да се случи, пред вратата на чакалнята прозвуча шумен, ироничен глас:

— Я виж ти, Мортлейк, защо изглеждате така уморен? На какви безумни развлечения сте се отдавали снощи?

Слугата, който ги беше пуснал да влязат, отговори обидено:

— Много добре знаете, мастър Уотсън, че нямам склонност да излизам вечер. Предоставям развлеченията на другите. При сър Франсис ли сте дошли? Да съобщя ли за вас?

— Не, не, оставете. Само ще надникна.

— Но моля ви, мастър Уотсън, има и други хора, които имат записан час и очакват среща с Негово превъзходителство — възрази сковано слугата.

— О, така ли? Я да видим кой чака! Само така мога да преценя дали аз ще имам предимство, или не.

Поетът Том Уотсън отвори със замах вратата към чакалнята и застана на прага — едър, широкоплещест мъж с ведро лице и дяволити искри в очите. Изобщо не му личеше, че е пирувал цяла нощ, а красивият кафяв жакет с двойна златна дантела би бил украса за всеки кралски двор.

— О, ама това бил нашият приятел Уолсингъм! — засмя се той. — И хубавата млада дама от снощи. Невероятна художничка! Много се радвам да подновя познанството ни, мистрес Розамунд! — Той се поклони пред младата дама и й намигна съзаклятнически.

Розамунд направи реверанс, като внимаваше да се движи грациозно и да не развали диплите на роклята си. Усмивката на поета беше толкова заразяваща, че нямаше как да не й отговори.

— Много ви моля да не издавате пред никого, че сестра ми е била на театър — рече мрачно Томас.

— О, разбира се, щом така желаете. — Уотсън възседна един стол. Държеше се като човек, който разполага с цялото време на света. — Хареса ли ви пиесата, мистрес Розамунд?

— О, да, сър, много! Надявам се, че ще имам възможност да гледам и други хубави представления, когато отида в двора.

— О, значи скоро ще украсите двора на нашата божествена кралица? Сигурен съм, че там ще задълбочим познанството си. — Уотсън скочи от стола и се запъти към вратата на кабинета. — Моля ви, Томас, дайте ми няколко минути за разговор с нашия господар и повелител. Налага се да вляза преди вас. Нося важно послание за държавния секретар. Обещавам ви, че няма да трае дълго.

— Влезте — кимна му уморено Томас. — Ние ще почакаме.

— Много съм ви задължен.

Уотсън направи още един елегантен поклон и влезе в кабинета.

— Нима мастър Уотсън също служи на сър Франсис? — учуди се Розамунд.

— Много от нас му служат — отговори сърдито брат й.

— А винаги ли е толкова весел? Снощи пи много, но не изглежда зле.

— Уотсън не допуска никой да забележи в какво състояние е — обясни Томас и направи гримаса. — Ако не е бесен от гняв, е бодър като риба във вода.

— Малко прилича на мастър Марлоу — рече уж небрежно Розамунд, наблюдавайки реакцията на брат си.

Томас смръщи чело, но не каза нищо, само се облегна назад и разтърка пулсиращите си от болка слепоочия.

Розамунд извади плочата и кредата и се опита да си припомни някои подробности от снощната вечер. Никога не се беше забавлявала така. Започна да скицира театъра и последната сцена от „Датския принц“: паднали тела, захвърлени шпаги, чаша с отровно вино… Сцената беше богата на детайли и много й се искаше да я нарисува на хартия.

— Сър Франсис ще ви приеме, мастър Уолсингъм. — Слугата бе отворил вратата така безшумно, че братът и сестрата не го чуха да влиза.

Томас стана прав, приглади жакета си и оправи дантелата на ръкавите. Огледа изпитателно Розамунд и кимна. Сестра му изглеждаше забележително бодра, бузките й розовееха. Да й завиди човек.

— Да вървим.

Розамунд го последва в просторния кабинет, където държавният секретар отново седеше зад масивното писалище. Когато двамата влязоха, той вдигна глава и също като Томас подложи Розамунд на внимателен оглед.

— Много разумно сте подбрали цветовете на дрехата си — кимна одобрително той. — Или някой е поръчал тоалетите ви вместо вас?

— О, не, сър, аз сама ги избрах.

— Това е добър знак. Имате ли и други скици, които да ми покажете?

— Оставих плочата в чакалнята.

— Донесете я.

Розамунд направи реверанс и изтича в съседната стая. Нямаше как да скрие какво е нарисувала, но щеше да му каже, че е измислила сцената. Държавният секретар не биваше да узнае, че е била на театър, защото щеше да си помисли лоши неща за Томас. Розамунд притисна плочата към полата си, надявайки се да размаже кредата и сър Франсис да не разбере какво представлява скицата.

— Заповядайте, сър. — Тя му подаде плочата и се поклони. Линиите се бяха размазали, но не достатъчно.

Държавният секретар разгледа рисунката й и се намръщи заплашително. Стана, отиде до прозореца и отново разгледа скицата под светлината.

— Какво е това?

Розамунд хвърли страхлив поглед към брат си и призна:

— Театър, сър. Пиеса за датския принц от мастър Кид.

Томас простена задавено. Сър Франсис се обърна рязко към него.

— Завели сте я на театър? — извика шокирано той.

— Той не искаше, сър Франсис, но аз много му се молих — побърза да обясни Розамунд. — Повярвайте ми, никой не ме видя. Бях с качулка, лицето ми остана скрито за всички.

Слава богу, че не беше нарисувала и сцена от кръчмата!

— Говоря с брат ви, не с вас — сряза я сърдито държавният секретар. — Какво, в името на бога, си позволявате, Томас?

— Повярвайте, сър, никой не я забеляза. Гарантирам ви.

Само Уил Крейтън и Томас Уотсън, помисли си Розамунд и за малко да се засмее.

Сър Франсис изгледа унищожително брат й.

— Дано да е така. Надявам се за ваше добро. — Вдигна отново плочата и продължи да я разглежда. — Розамунд, искам да нарисувате тази сцена върху хартия с перо — заяви той след минута. — Ще го направите днес следобед, след като лейди Уолсингъм ви настани в дома ни. Ако ще използвам уменията ви, трябва да знам доколко прецизно рисувате разни сцени върху траен материал като хартията.

Розамунд направи реверанс и се усмихна облекчено. Нямаше представа как скиците и биха могли да послужат на държавния секретар, но ако това ще компенсира сериозна простъпка като отиването на театър, значи се е отървала леко.

Сър Франсис разклати звънчето, поставено така, че да му е под ръка. Слугата се появи само след секунди.

— Инструктирахте ли мастър Марлоу какво трябва да свърши за мен? — попита държавният секретар, обърнат към Томас.

Брат й също изглеждаше облекчен, че са приключили с опасната тема, и отговори забързано:

— О, да, сър. Още утре ще потегли към Нидерландия с пакетчето.

— Много добре. Кажете на онзи Фрейзър, вашия човек, да го придружи. Младежът има нужда от надзор. Смятах да пратя Робин Поули, но той все още следи онези разколници от Флийт.

— От шест месеца е в онзи мръсен затвор — рече тихо Томас и се поразтърси едва забележимо.

— Прав сте. Стига му толкова. Не искам да пипне някоя лоша болест. Следващата седмица ще наредя да го освободят.

— Успял ли е да обърне някои от тях?

— Доколкото знам, двама. Нашият Робин умее да говори и най-вече умее да убеждава страхливи католически свещеници, че ще постъпят мъдро, ако сменят расото. Никой не описва по-добре от Робин методите за изтезание в затворите на мастър Топклиф. — Сър Франсис се изсмя злобно. — Отсега нататък ще разполагаме с няколко полезни шпиони в редиците на еретиците.

Розамунд поглъщаше всяка дума, макар пълното им значение да оставаше скрито за нея. Чувстваше се пренебрегната, изтикана настрана от разговора между мъжете, но тази привидна невидимост й помагаше да научи ценна информация. Вероятно държавният секретар я смяташе за твърде незначителна, затова говореше свободно. Дали мислеше, че тя не разбира нищо? О, тя умееше да слуша и да помни. Наистина не схващаше много неща, но един ден щеше да ги разгадае.

— А, ето го и милото дете!

На прага застана лейди Урсула Уолсингъм, облечена в разкошна рокля от пурпурночервена бродирана дамаска върху испанска пола, толкова широка, че и беше трудно да мине през вратата.

— Елате, Розамунд, искам да ви видя — подкани я тя с топъл, сърдечен глас.

Розамунд се поклони дълбоко и се изправи едва когато лейди Уолсингъм хвана ръката й и я вдигна.

— Очарователна, наистина очарователна — заяви лейди Урсула и повдигна брадичката й с един пръст. — Да знаете, скъпа моя, че ще направя от вас красавица и всички придворни дами на кралицата ще ви завиждат.

— Не ви съветвам да го правите, скъпа — подхвърли сухо държавният секретар. — Нашето наивно момиче не бива да привлича вниманието към себе си в това гнездо на хищни котки.

— О, не говорете глупости — възрази ведро дамата. — Аз ще се погрижа хубавото дете да научи всичко необходимо, за да се справи с… хищните котки, както ги нарекохте. Елате с мен, мила моя. Да оставим джентълмените да работят. Кажете довиждане на брат си. Впрочем, позволявам му да ви посещава, когато желае.

Розамунд кимна, целуна брат си за довиждане, направи реверанс пред сър Франсис и тръгна към вратата след лейди Урсула.

— Дайте й достатъчно хартия и мастило, мадам. Възложил съм й задача, когато трябва да свърши днес следобед.

Урсула хвърли бърз поглед към съпруга си и рече намръщено:

— Вие, естествено, знаете най-добре, сър, но аз не мисля, че е нужно още днес да започвате със задачите. Милото дете трябва първо да види къде ще живее.

— О, много скоро ще установите, че мистрес Розамунд предпочита рисуването пред всичко друго — отговори с усмивка сър Франсис. — За нея това не е натоварване, повярвайте ми. Точно обратното. — Той посочи плочата, оставена на писалището му. — Не забравяйте да я вземете, Розамунд. Ще се радвам да видя плодовете от работата ви на вечеря.

Розамунд грабна плочата, направи бърз реверанс и излезе от помещението след лейди Уолсингъм.

— Е, скъпа, първо ще ви покажа стаята ви. Сигурна съм, че ще ви хареса. Прозорците й гледат към градината и е много тиха.

Розамунд последва достолепната дама по дългия коридор. Лейди Уолсингъм влезе в малка четириъгълна зала, прекоси я и тръгна по красиво резбовано дървено стълбище към галерията на горния етаж. Тази част от къщата изглеждаше много по-различно от служебните помещения на държавния секретар. Тук беше светло и просторно, излъсканите прозорци блестяха, ламперията беше грижливо полирана. Каменните плочи, поръсени със стърготини, бяха чисти и ухаеха на лавандула.

— Обикновено прекарвам деня в салона си, мила моя — съобщи Урсула и я поведе към полуотворената врата в края на галерията. Двете влязоха и дамата показа на Розамунд прекрасно помещение с дълбок еркерен прозорец, гледащ към улицата. В камината гореше огън, въпреки че навън беше вече май. Върху малката кръгла маса пред камината стоеше ваза с рози, до масата бе поставено красиво, удобно кресло, а върху него имаше гергеф. — Моята врата е винаги отворена — продължи домакинята. — Това означава, че можете да идвате при мен по всяко време, ако имате въпроси или желания.

— Много ви благодаря, мадам.

Розамунд беше възхитена от чистотата, която цареше навсякъде, и се засрами при мисълта колко мръсна и занемарена изглеждаше къщата им в Скедбъри след смъртта на майка им. В действителност тя не се грижеше за домакинството и приживе, а след смъртта й настъпи истински хаос. Как ли ще водя собственото си домакинство, ако един ден се омъжа, запита се плахо девойката. Нямаше никакъв опит в управлението на къща и прислуга. Първо обаче трябваше да се научи на дворцови маниери. Малко прекалено за момиче, което обича самотата и се интересува единствено от хартията и перото.

— Хайде да се качим горе — предложи лейди Уолсингъм. — Прекрасно е отново да имаме вкъщи млада дама. Откакто нашата скъпа Франсис се омъжи за сър Филип, страдам от липса на женска компания. Да, сър Филип Сидни е прекрасен младеж, добър войник и още по-добър поет… не бих си пожелала по-добра партия за милата ми Франсис… но тя много ми липсва. А знам, че и тя е самотна, докато сър Филип се сражава срещу испанците. Наскоро бе назначен от Нейно величество за губернатор на Влисинген и е много зает… Ето я и вашата стая — каза след малко Урсула и отвори една врата. — Тези безкрайни войни са мъчение за жените… Е, какво ще кажете, скъпа? Ще бъдете ли щастлива тук?

Розамунд влезе в стаята и се огледа. Малко, кръгло помещение със сводести прозорци. Легло с резбовани табли, балдахин от турскосиньо кадифе и голяма дъбова ракла. Имаше още един скромен скрин с кана и леген върху него, гардероб, ниско кресло и малка маса пред камината. Розамунд се зарадва най-много на тапицираната пейка под прозореца, откъдето можеше да гледа навън и да се чувства като на носа на кораб.

— Прекрасно е, мадам — отговори въодушевено тя. — Никога не съм имала толкова хубава стая. — Отиде до прозореца, сложи коляно върху тапицираната пейка и се протегна, за да отвори двете крила. В края на дългата градина забеляза блещукаща вода и това я зарадва още повече. — Там реката ли е, мадам?

— Да, скъпа. Франсис обичаше тази стая именно заради реката. През зимата, когато дърветата изгубят листата си, ще я виждате съвсем ясно.

— О, нима това е била стаята на дъщеря ви? — попита изненадано Розамунд и се обърна отново към домакинята.

— Да, тъкмо затова ми се стори подходяща за вас. — Лейди Уолсингъм дръпна дебелото въже, окачено на тавана в близост до вратата, и допълни: — Трябва да се запознаете с Хени. Тя ще се грижи за вас, докато сте тук.

Младата прислужница се появи толкова бързо, сякаш беше чакала зад вратата.

— Да, мадам. — Изглеждаше на не повече от дванайсет години, имаше весели очи, а фигурата й беше приятно закръглена, което показваше, че обича хубавото ядене.

— Това е мистрес Розамунд, Хени. Тя е новата ти господарка, докато пребивава в нашата къща.

— Мистрес Розамунд. — Хени направи реверанс и къдравата й коса се разпиля по гърба въпреки бонето, което би трябвало да я скрива.

Розамунд се усмихна на момичето, не знаейки какво да отговори. Никога досега не беше имала лична прислужница.

— Хени ще подреди нещата ви, докато аз ви показвам останалата част от къщата — рече домакинята. — А после ще хапнем нещо леко за обяд. Сър Франсис никога не се храни преди пет. Твърди, че това му пречело да работи. След вечеря, разбира се, продължава да работи, но аз успях да го убедя, че е необходимо всеки ден да отделя час или два за хранене. — Дамата кимна примирено и поведе Розамунд към широкото стълбище. — Работи непрекъснато и аз почти не го виждам.

Двете се разходиха по галерията и Розамунд се възхити от портретите по стените.

— Повечето са ваши предци — обясни Урсула и спря пред един голям портрет. — Това е вторият баща на сър Франсис. Съпругът ми е отраснал в дома му. Бил е роднина на семейство Болейн, затова семейството претендира за роднинска връзка с Нейно величество. — Тя хвърли бърз поглед към Розамунд и се усмихна многозначително. — Вие също можете да претендирате за такава връзка, мила моя.

— Струва ми се доста далечна, мадам. — Розамунд отстъпи назад, за да разгледа по-добре портрета. Без кръвна връзка не можеше да очаква, че ще открие прилика със своето семейство.

Урсула се усмихна снизходително.

— Това няма значение, мила моя. В двора всеки изтъква връзката си с Нейно величество и се стреми да я използва в своя изгода. Много скоро ще го разберете.

Розамунд прекара следобеда в стаята си. Разполагаше с достатъчно хартия, с три нови пера и пълна мастилница. Нарисува заключителната сцена от спектакъла с най-доброто черно мастило. Често затваряше очи, докато се опитваше да си представи лицето на Нед Алейн във всички подробности, докато той умираше и ръката му изпускаше окървавената сабя. Скицира и лицата на хората от публиката, седнали от другата страна на сцената. Стараеше се да не влиза в детайли, но един от тези зрители беше Уил Крейтън и след като завърши скицата, тя установи, че без да иска е запечатала върху хартията доста подробности от лицето и фигурата. Как ли бе станало така?

Розамунд се облегна назад и критично огледа рисунката си. Докато работеше, не съзнаваше докрай какво прави. Блестящи тъмни къдрици образуваха съвършена рамка около красиво изсеченото му лице, устата му бе представена в точната извивка, правият нос беше улучен съвсем точно, а очите му сияеха със същата интелигентност и сила както в действителността. Явно ръката й беше работила сама, независимо от главата, и резултатът беше, че мастър Крейтън изпъкваше твърде ярко сред другите лица от публиката. Сър Франсис непременно ще го забележи и ще коментира, каза си нещастно тя. Ако познаваше мастър Крейтън, което беше твърде вероятно, веднага щеше да я запита как е възможно Томас да го уверява, че никой от двора не я е видял снощи в театъра. Колкото и да не й се искаше, Розамунд смачка хартията, хвърли я в кошчето и започна да рисува наново.

Следобедът мина толкова бързо, че когато Хени почука на вратата малко преди пет, Розамунд подскочи стреснато.

— Извинете, мистрес Уолсингъм, но милейди желае да се явите в големия салон преди вечеря.

— Време ли е вече?

Розамунд стана и отнесе рисунките си до прозореца, за да ги разгледа внимателно. Като цяло й харесаха, макар да не беше сигурна, че е улучила сенките в задната част на сцената. Е, утре на светло ще ги довърши.

Розамунд отиде до скрина, където Хени вече беше подредила гребените и четките й. Разреса косата си, спусна я свободно по гърба, сложи си сребърната верижка на челото. Изми грижливо ръцете си и приглади златножълтата дамаска върху обръчите, които крепяха полите.

— Искате ли да ви покажа пътя до големия салон, мистрес? — попита Хени и й отвори вратата.

— Да, моля те, Хени. Не си спомням лейди Уолсингъм да ми е показала това помещение. — Розамунд взе рисунките си — нали сър Франсис бе казал, че иска да ги види на вечеря. Докато слизаше по стълбата след Хени, нервността й се засилваше и тя не можеше да си обясни защо се чувства така. Момичето спря пред масивна двойна врата.

— Оттук се влиза, господарке.

Розамунд й благодари сърдечно и влезе в салона. Направи реверанс и Урсула я поздрави със сърдечна усмивка.

— Заповядайте, Розамунд. Тази вечер сме малко по-официални, защото имаме гост.

Помещението беше много по-голямо от салона на Урсула и от другите в къщата. Изцяло с дървена ламперия, с дебели килими върху красиво изработения паркет, то беше чисто и ухаещо като всички стаи в тази част на къщата.

— Розамунд, това е мастър Фелипс. Работи със сър Франсис и днес ще вечеря с нас. — С усмивка на уста Урсула запозна Розамунд с дребен, мършав джентълмен, чието лице беше обезобразено от едра шарка. Рядката руса коса беше грижливо пригладена, брадата също издаваше постоянни грижи. Изглеждаше леко гърбав, защото очевидно прекарваше много часове наведен над писалището си. На шията му висяха очила, окачени на верижка, по пръстите му имаше мастилени петна.

— Мистрес Уолсингъм. — Мъжът направи лек поклон. — Сър Франсис ми разказа, че умеете да рисувате. Ще се радвам да видя работите ви.

— Розамунд, успяхте ли да нарисувате заключителната сцена от представлението, както ви помолих? — попита сър Франсис, който стоеше пред празната камина и я наблюдаваше изпитателно.

Вместо отговор Розамунд му подаде скиците и отстъпи настрана, очаквайки с напрежение реакцията му.

— Много добре — отсъди сър Франсис. — Улучили сте Нед Алейн и Ричард Бърбидж съвсем точно. Имате значителен талант, въпреки че бих предпочел да го запазите за по-традиционни теми. — Той подаде рисунките на мастър Фелипс. — Не обръщайте внимание на сцената, Фелипс. Искам да ми кажете дали сте съгласен с мен за уменията на младата дама.

Гостът си сложи очилата и разгледа рисунките. Кимна няколко пъти и заяви:

— Тук виждам истински талант, който може да бъде много полезен, сър.

Уолсингъм се усмихна сдържано.

— Прав сте. Имам някои идеи. Хайде сега да вечеряме.

Томас Уолсингъм седеше широко разкрачен на вехт стол в кръчмата „Четирите лебеда“ и люлееше канчето бира в ръката си. Кит събираше малкото си вещи в кожена торба.

— Фелипс каза ли ти нещо за посланието, което трябва да отнесеш?

Кит огледа намръщено една вехта риза и се опита да я сгъне прилично.

— Разбрах само, че е шифровано. Взе ми ботуша и ме остави за един час бос, докато някакъв си обущар отворил тока, за да скрие посланието. — Кит тропна с крак и заяви сърдито: — Адски неудобно. Все едно в тока ми има камък.

— Е, щом стигнеш в Гент, ще се отървеш от камъка — засмя се Томас. — Аз обаче смятам, че имаш нужда от хладно оръжие, приятелю.

— И откъде, според теб, да го взема? — изфуча разярено Кит. — Моята кесия е вечно празна.

Томас отново се засмя.

— Фрейзър ще ти донесе. Знам, че не го понасяш, но той владее занаята до съвършенство и докато сте заедно на мисия, можеш да му се доверяваш. Аз, разбира се, не ти препоръчвам да му вярваш извън работата. Този човек заслужава доверие само докато си изпълнява поръчението.

— Това ме успокоява — изръмжа Кит, натъпка ризата в торбата и стегна ремъците. — Защо избраха точно мен за тази задача, Томас?

— Защото в момента си на разположение — отговори просто приятелят му. — И защото ти трябват пари. Ще ти платят като се върнеш, не забравяй.

— А как ще си платя пътуването?

— Фрейзър ще се погрижи за всичко — път, подслон, храна, даже пиене. — Томас стана и отново напълни канчето си. Отиде до прозореца и се загледа надолу към двора. — А, ето го и него. Промъква се покрай стената както обикновено. Фрейзър държи да остане невидим. Ако склониш да приемеш един приятелски съвет, Кит, ще ти препоръчам да го наблюдаваш как се движи. В нашата работа е много полезно да не те забелязват.

Кит не каза нищо. Седна шумно на леглото и изпразни канчето си на един дъх.

— Като се върна, ти ще си в Скедбъри, нали?

— Вероятно. Но нищо чудно братовчедът да ми намери някаква работа. Спомена, че можело да ме прати в Париж. Вероятно ще се наложи да шпионирам Морган. Той работи там за Мария Стюарт, двамата водят тайна кореспонденция. Нищо чудно да се опитаме да стигнем до кралицата чрез него.

— Да стигнете до кралицата? По какъв начин? — попита остро Кит.

— Чувал ли си за Закона против държавната измяна?

Кит поклати глава и си наля още бира.

— Това е едикт, според който при заговор за държавна измяна, целящ убийството на кралицата, всички заговорници трябва да получат смъртна присъда и да бъдат екзекутирани. Включително онези, които ще спечелят от заговора, макар да не са участвали лично.

Кит се потърси от отвращение.

— Това е подло! Как е възможно невинни хора да плащат за грешките на заговорниците?

Томас се усмихна иронично.

— Според моя братовчед този кралски едикт е безценен инструмент в работата му. Основната му цел, скъпи Кит, е да гарантира продължителното и успешно управление на нашата кралица. Освен това той пази нашето скъпо кралство от чужди нашествия. Испания и Франция са католически до мозъка на костите си и правят всичко, за да поставят Мария на трона. За да царува Мария, първо трябва да отстранят Елизабет, нали разбираш?

Томас застана пред леглото, наведе се към Кит и очите му потъмняха от страст.

— Стига сме обсъждали политиката. Ела, любими, целуни ме, преди да заминеш.

Двамата се прегърнаха. След минута някой почука на вратата и Томас изръмжа раздразнено:

— Изчезвай, Фрейзър, и се върни след половин час.

— Трябва да стигнем преди прилива — възрази Фрейзър зад вратата.

— Ще се наложи да яздите по-бързо.

7

Мария Стюарт придвижи креслото си по-близо до оскъдния огън. Независимо от сезона помещенията й във външната сграда на Чартли Хол бяха винаги влажни и хладни. Тя се закашля, притиснала до устата си дантелената кърпичка, и както обикновено, това предизвика силен пристъп, който я остави задъхана и със сълзи в очите. Малкият скай териер в краката й вдигна глава и я погледна с големите си кафяви очи.

— Защо не си легнете, мадам? Знам, че се чувствате болна и слаба. — Една от дамите се приближи и се наведе, за да загърне коленете на кралицата с топло одеяло и да оправи шала на раменете й.

— Ако можех да изляза на въздух, веднага щях да се почувствам по-добре. — Мария потрепери, после кимна решително и взе бродерията си. Това беше любимото й занимание, но в този негостоприемен, ветровит затвор дори то не й доставяше удоволствие. Тя въздъхна и си припомни хубавите дни в Шрузбъри Касъл, когато Джордж Талбот беше главният й пазач и двете с жена му Беси прекарваха по много часове на ден наведени над бродериите си. Гоблените, които бяха изработили заедно, й бяха скъп спомен.

Кралицата огледа сумрачното помещение и отново въздъхна. Дамите й бяха насядали около огъня, увити в дебели шалове, и тя се почувства виновна. Съзнаваше, че би било редно да ги освободи от служба, но не можеше да се справя без тях. Нуждаеше се от компанията и от грижите им.

В началото на дългите години затворничество тя имаше свой собствен двор в изгнание и беше запазила всички знаци на кралското си достойнство. Тези дни бяха далечно минало. Удобствата в Шрузбъри бяха заменени с мрачни, студени, влажни помещения, едно от друго по-неприятни. През тези безкрайни осемнайсет години дамите, които я придружаваха в изгнание, изчезваха една след друга. Някои умряха, други заживяха свой живот, трети се върнаха при семействата си. Беше трудно да ги замени и в момента тя разполагаше само с пет придворни дами, които се грижеха за нея. Обслужваха ги общо четири прислужнички.

Болестта я бе опазила от ужасните подземия на Тътбъри Касъл, разположен на върха на ветровит хълм. Прозорците се затваряха лошо и ставаше ужасно течение. Само след месец прекаран там, кралицата се разболя от силна треска и лекарите се уплашиха за живота й.

По-добре да бях умряла, каза си горчиво Мария. Така щеше да спести доста грижи на братовчедка си Елизабет. Добре, че поне чувството за хумор не я напускаше. Не, тя искаше да продължи живота си, дори това жалко подобие на живот, за да осуети плановете на английската кралица. Дори само заради това си струваше да живее.

Мария чу как външната врата на затвора й изскърца и моментално позна твърдата крачка на настоящия й главен пазач, сър Еймиъс Полит, най-злобния от всички. Той влезе в помещението, без да си направи труда да преклони глава пред нея. Малкото куче изръмжа тихо, но не се помръдна.

— Радвам се да видя, че сте станали от леглото, мадам. Явно сте на път да оздравеете.

— Аз пък не забелязвам подобрение — отговори Мария, без да вдигне глава, и продължи да подбира коприна от кошничката си. — Просто разбрах, че като си намирам занимание, се окуражавам. Това вероятно ще ви разсърди, сър Еймиъс, понеже вие не пестите усилията си да ми отнемете и последния кураж.

Мария хвърли кратък поглед към тъмничаря си и отново сведе глава. Мразеше да го гледа. Не понасяше грижливо поддържаните му жълто-кафяви мустачки и късата брадичка, строгите линии на лицето, неодобрително изкривената уста и твърдия поглед на фанатичния протестант.

Полит пренебрегна забележката й, хвърли поглед през рамо и даде знак на двамата мъже, застанали на вратата, да влязат. Те се запътиха с бързи крачки към официалното кресло на Мария, поставено под знамето й. Самата тя го бе избродирала в началото на пленничеството си с избраното от нея мото: Моят край е моето начало.

Под шокирания поглед на Мария мъжете свалиха знамето й, вдигнаха креслото и тръгнаха да го изнасят от залата.

— Какво правите, за бога? — извика възмутено първата придворна дама. — По чия заповед?

— Това не е ваша работа, милейди.

Полит също се запъти към вратата, но Мария го спря.

— Какво означава това, сър? — попита с тих, изтощен глас шотландската кралица.

Полит се обърна назад.

— Би трябвало да знаете какво означава това, мадам. Вече не притежавате статут на кралица, следователно не се нуждаете от съответните мебели. От днес нататък се смятайте за поданица на Нейно величество Елизабет.

Полит направи кратък поклон, врътна се рязко и изчезна.

Мария се загледа в огъня и скоро престана да се вслушва в гневните протести на дамите си. Знаеше какво означава това. Лишена от кралския си статут, тя се подчиняваше на властващите закони като всички други поданици на кралството. Дали братовчедка й ще посмее да я обвини в държавна измяна и да поиска смъртта й? Студените пръсти на страха обхванаха сърцето й. Всичко беше очаквала, само не това. Беше абсолютно сигурна, че Елизабет ще уважи кръвното им родство и никога няма да отхвърли свещените права на кралския им произход — нали самата тя ги защитаваше толкова страстно?

Оказа се, че се е излъгала. Елизабет се бе поддала на настояванията на съветниците си или на хора като Полит, които виждаха в нейно лице постоянна и крайно опасна заплаха за трона. Мария стисна устни, за да не се разплаче. Ако можеше, тя с радост щеше да стане заплаха за английския трон. Защото си струваше да се бори. Залогът беше много висок. Трябваше да си възвърне свободата и да седне на трона в Лондон, за да спаси живота си. Само по този начин щеше да върне жалкото английско кралство към единствената религия, обещаваща спасение.

Мария остави бродерията си и отиде при заключената ракла, поставена до влажната стена. Дървото беше покрито с плесен. Кралицата извади от корсажа си мъничко ключе и отключи раклата. Извади пакетче писма, доставени от млад мъж на име Робин Поули. Той постъпи на служба при нея, когато тя беше в затвора на Тътбъри, но все още й позволяваха да се разхожда на кон до Ханбъри Хил. Поули се грижеше всеотдайно за конете й — поне така изглеждаше работата му в очите на света, но действителността беше друга. Той й носеше писмата на шпионина Томас Морган от Париж. Именно Морган й бе препоръчал Поули като верен слуга, на когото може да има доверие. Оттогава Поули се появяваше през месец или два, последва я дори в Чартли, за да й предава редовно писмата на Морган. Той й съобщаваше за усилията на френския й братовчед дук Дьо Гиз и на испанския крал Филип да подготвят френско-испанска инвазия в Англия, целяща възстановяването й на трона.

И Франция, и Испания имаха интерес на английския трон да седне приятелски настроена католичка. Само така отцепилата се страна можеше да се върне в лоното на Светата църква и да престане да представлява военна заплаха. Мария се усмихна цинично. Знаеше, че французите и испанците очакват чрез нея да държат Англия в ръцете си, но тя ще им даде да разберат. Много скоро ще им стане ясно, че шотландската кралица не е слабата, покорна жена, за каквато я смятат. Тя ще управлява Англия не само на хартия, а така, както беше управлявала Шотландия — със собствена армия, която служи само на нейните интереси.

Мария седна до огъня и отвори пакетчето. Писмата й вдъхваха кураж. Шотландците помнеха своята кралица. Време беше тя да ги повика под знамената си, да им даде знак, че оценява усилията им и е готова да даде всичко от себе си, за да окуражи католическата аристокрация в Шотландия, която страдаше под игото на протестантска Англия. Макар че в момента на шотландския трон седеше собственият й син Джеймс, подкрепян от Елизабет, и управляваше като протестантски крал, шотландските католици все още смятаха Мария за своята законна кралица и бяха готови да воюват за нея.

— Шарлът, бихте ли помолили Барбара да дойде?

— Да, мадам. Има ли нещо, което аз мога да направя за вас?

— Да, моля да ми донесете пергамент и перо.

Шарлът донесе пулт за писане със скъпи интарзии, който съдържаше желаните неща, и след кратък размисъл Мария започна да пише писмо до Шотландия. Използва кода, който винаги употребяваше в тайната си кореспонденция, а когато свърши, посипа писмото с пясък и го запечата. Не сложи кралския печат, а прост отпечатък от броеницата, която висеше на колана й. Привържениците й щяха да го разпознаят безпогрешно като автентичен, но никой друг нямаше да отгатне значението му. Във всеки случай тя се надяваше и се молеше да стане така.

Мария подаде писмото на слугинята Барбара, която чакаше заповедите й.

— Вземи го и чакай да се появи Поули. Знам, че ще дойде през следващата седмица, защото е обещал да ми направи услуга. Може да отседне в селото, в някоя конюшня или на друго място, където няма да го забележат. Дай му това писмо.

Барбара грижливо скри запечатаното писмо в деколтето си.

— Ще бъде сторено, мадам.

Мария се настани отново на стола пред камината и облегна глава върху твърдото дърво. И без това негостоприемният й затвор изглеждаше напълно оголен. Скъпата й братовчедка й бе отнела и последните знаци на царственото й достойнство. Но никой не можеше да й отнеме небесния й господар. Тя попипа медальона на шията си и затвори очи.

Сър Франсис Уолсингъм крачеше по дългите коридора на двореца Уайтхол. Челото му бе смръщено, под мишница носеше дебела папка с документи. Слуги и придворни почтително се отдръпваха да му сторят път, но той не им обръщаше внимание. Най-сетне влезе в преддверието към частните покои на кралицата и спря. Двамата стражи удариха дългите си копия върху каменните плочи на пода.

Вратата се отвори. Появи се млада жена, която направи реверанс.

— Нейно величество ще ви приеме веднага, сър Франсис. — Дамата отстъпи настрана и държавният секретар отиде да говори насаме с кралицата.

Той се поклони дълбоко, направи три крачки напред и се поклони отново.

— Ваше величество е много любезна, че се съгласи да ме приеме.

— Глупости, Франсис. Няма как да откажа да приема държавния си секретар, нали?

Кралицата остави перото и се показа иззад пулта за писане. Както винаги, беше облечена разкошно. Роклята от пурпурночервено копринено кадифе беше избродирана с перли, на шията й висеше тежка златна верижка с голям диамант, по обсипания със скъпоценни камъни колан бяха накачени златни и сапфиреносини ароматни възглавнички. Елизабет беше на трийсет и пет години. Някога яркочервената й коса бе скрита под дантелено боне.

— Е, какво имате да ми кажете? Посланието ви звучеше много настойчиво.

Острият тон недвусмислено издаваше враждебността й към държавния секретар. Сър Франсис беше свикнал с поведението на Елизабет и то не му пречеше да работи усърдно, за да защитава интересите й.

— Не съм чак толкова настойчив, мадам, че да си позволя да прекъсна нещо много по-важно — отвърна той, влагайки в думите си въпрос, ала Елизабет му махна нетърпеливо и сър Франсис продължи: — Искам да ви помоля за една лична услуга, мадам.

Елизабет очевидно се изненада.

— Това са необичайни думи от вашата уста, Франсис. Вие постоянно ме тиранизирате с изисквания какво да правя, за да защитя кралството и собствените си интереси, но не си спомням някога да сте ме молили за лична услуга.

— Позволявам си да ви възразя, мадам, с цялата си верноподаническа учтивост. Не вярвам, че някога съм ви тиранизирал.

Кралицата нетърпеливо поклати глава и седна.

— Ще го наричам, както си искам.

— Както желае Ваше величество — отвърна с поклон сър Франсис.

— Е, каква услуга искате? — Елизабет посочи едно кресло и държавният секретар й кимна благодарно. Случваше се кралицата да остава права с часове и да тормози министри и чужди дипломати, докато започнат да припадат.

— Имам млада братовчедка, мадам. Казва се Розамунд Уолсингъм и остана сираче. В момента е под настойничеството на най-големия си брат Едмънд, който… — сър Франсис млъкна за малко и внимателно сложи папката с документи в скута си — … който е доста неподходящ за тази задача. Вторият й брат Томас се грижи за нея, но той работи за вас, Ваше величество, и рядко се задържа дълго вкъщи.

— Томас работи за вас — поправи го хладно Елизабет. В зависимост от настроението си тя проявяваше незаинтересованост към тайната служба, управлявана от сър Франсис, или твърдеше, че не знае за съществуването й. Друг път обаче настояваше той да й разказва с подробности за действията на шпионите си. Някои от най-важните му агенти бяха служители на короната. Плащаше им лично сър Томас Хенидж, ковчежникът на кралския двор, но само срещу заповед, подписана лично от сър Франсис. Обикновените шпиони получаваха възнагражденията си неофициално и парите често идваха от джоба на сър Франсис. Те общуваха с мастър Фелипс — докладваха му какво са свършили и той им даваше обещаната сума. В повечето случаи Елизабет отказваше да възстанови изплатените хонорари.

— Точно така, мадам — кимна спокойно сър Франсис, макар да знаеше, че Елизабет неколкократно е разговаряла с Томас за определени аспекти от поръченията му. — Поради това Томас не е в състояние да бъде добър настойник на сестра си.

— На колко години е момичето?

— На седемнайсет, мадам.

— А какво представлява… каква е по характер?

— Бих казал, че е много приятна. — Франсис подбираше думите си много грижливо. — Но се съмнявам, че ще се отличава от множеството.

Кралицата често проявяваше ревност към придворните си дами. Не понасяше те да я затъмняват и съвсем естествено беше силно критична към младите момичета в свитата си.

— Попитах какъв е характерът й — повтори строго кралицата, докато си играеше със скъпоценното ветрило в скута си, отваряше го и го затваряше с бързи, резки движения.

— Доколкото знам, момичето е добро и покорно, мадам.

— Значи искате да я взема под крилото си?

— Искам да помоля Ваше величество да я вземе като своя служителка. Направете я най-младата си придворна дама.

— А дали е в състояние да се издържа сама? Както знаете, дамите от моята свита получават само по една официална рокля на година и за всичко друго плащат сами.

Франсис с мъка потисна въздишката си. Отлично познаваше скъперничеството на кралицата, което, разбира се, не се простираше върху собствения й гардероб.

— Аз ви обещавам да я снабдя с всичко необходимо. А щом придобие малко опит в двора, ще й избера подходящ жених.

— Ако харесам момичето, сама ще й избера съпруг — отговори Елизабет и стана. — Това не е ваша грижа. Доведете ми я да я видя. — Тя се запъти към вратата в противоположния край на стаята. Сър Франсис знаеше, че там е спалнята й. — Това ли е всичко?

— Имаме да обсъдим още един-два въпроса, мадам. — Държавният секретар притисна папката с документи към гърдите си и я последва.

Елизабет влезе в голямата стая. До стената стоеше спинет, в камината гореше буен огън. Даже през лятото сред каменните стени на стария дворец беше студено.

— Разказвайте — заповяда тя и седна пред спинета.

— Още веднъж искам настойчиво да ви помоля, мадам, да предприемете решителни мерки срещу братовчедка си. — Министърът положи папката върху инструмента. — Прочетете тези писма от Мария до Томас Морган в Париж и ще разберете, че тя иска подкрепа от френския крал. Иска да знае каква армия е в състояние да й предостави.

Лицето на Елизабет се затвори.

— Вече ви казах, че няма да предприема нищо повече срещу братовчедка си. Да, наредих да махнат кралското й кресло, но не вярвам, че това ще я лиши от кралското й достойнство, както смята сър Полит. Писмата, до които сте се добрали, не ми казват нищо повече от онова, което вече знам. Братовчедка ми е под най-строга охрана, условията, при които живее, са много по-сурови от преди и аз съм убедена, че сър Еймиъс Полит няма да се разколебае. — Пръстите й се плъзнаха по клавишите. — Омръзнаха ми вашите мрачни предричания, сър.

Уолсингъм извади от папката лист хартия.

— Нека Ваше величество прочете само това и ще разбере колко е важно да действаме. В името на бога, мадам, не бива да забавяте оздравяването на вашата болна държава. Длъжни сме да изкореним опасността, която ви заплашва, и то по най-бързия начин.

— Да ви вземат дяволите с вашата болна държава! — Елизабет скочи и размаха ръце. — Аз съм господарката на това кралство и само аз имам право да вземам решенията за здравето му. — Тя хвърли ветрилото си по него и той едва успя да се отдръпне.

Сър Франсис се наведе, вдигна ветрилото и с поклон го подаде на господарката си. Отдавна беше министър и Елизабет го беше замервала с какво ли не.

Въпреки че очите й святкаха от гняв, гласът й прозвуча спокойно:

— Знам, че се държах зле, Франсис, но вие поставяте търпението ми на голямо изпитание.

— Ако позволите да кажа, мадам, и аз мисля същото.

Елизабет се заразхожда из помещението. Полите й се полюляваха сковано при всяка крачка. След малко спря и се обърна към държавния секретар:

— Какво искате от мен?

— Само да се съгласите към братовчедка ви Мария Стюарт да бъде приложен законът за държавна измяна.

Елизабет въздъхна тежко.

— Това не ми харесва, Франсис! Никога не съм вярвала в такава вина. Не е правилно да наказваме невинни за престъпленията на други хора.

— Мария Стюарт в никакъв случай не е невинна, мадам. Тя работи усърдно, за да ви свали от трона. Постоянно си кореспондира с дук Дьо Гиз. Френският й братовчед събира армия, която да ви нападне. Много от шпионите й работят в Испания и събират доброволци. Тя не е невинна, мадам. Крайно време е да го проумеете.

Елизабет отново въздъхна и изведнъж под ружа и пудрата се появи лице на стара жена. Тя погледна втренчено сър Франсис, но сякаш гледаше през него. След малко заяви твърдо:

— Изслушах ви. Днес не искам да чуя нито дума повече. Свободен сте.

— Мадам. — Държавният секретар се поклони и се запъти заднешком към вратата. Опря гръб във вратата и попита колебливо: — А братовчедка ми, мадам?

— Да. Доведете ми я.

Кралицата се върна отново при своя спинет и засвири. Сър Франсис излезе безшумно.

Докато вървеше по дългите коридори, той се мръщеше и бе свел глава към краката си. Зави зад един ъгъл и внезапно спря, защото група оживено разговарящи придворни бяха преградили пътя му. Като видяха сърдито святкащите му очи, джентълмените побързаха да му сторят път. Един от тях, висок и елегантен, с маслиненозелена шапка, се поклони дълбоко и напусна групата, за да се присъедини към държавния секретар.

— Нося послание от Томас Морган от Париж, сър Франсис — заговори тихо мъжът, наведен към ухото на министъра, който продължаваше да върви, сякаш не обръщаше внимание, че някой му говори. — Доколкото разбрах, дук Дьо Гиз е почти готов със събирането на значителни сили за спасяването на шотландската кралица.

— Знам, Шевалие. — Сър Франсис вдигна поглед и се обърна само за миг към Арно дьо Вожиро. — И аз получих същата вест, ала моите източници все още не са открили една важна подробност — как точно ще стане спасяването на затворницата. Много държа да знам например къде възнамеряват да дебаркират. Това би било изключително полезно.

— Щом науча нещо, незабавно ще ви информирам, сър. — Кавалерът се поклони. Очите му не издаваха нищо.

— Кралицата ще ви бъде дълбоко задължена, Шевалие. — Сър Франсис кимна и продължи пътя си сам. Напусна двореца, потънал в мислите си, без да забелязва поклоните и поздравите, които му отправяха придворните. Нещо у кавалера го обезпокои. Нищо конкретно, просто инстинкт, а той се бе научил да се доверява на инстинктите си.

Нищо в живота на кавалера не оправдаваше подозрението му. Вожиро беше богат, майка му беше англичанка, но самият той бе израснал във френския двор. Както често се случваше в тези времена, младият мъж бе изпратен в английския двор, за да довърши образованието си. Оттогава той се движеше свободно между двата двора. Елизабет го харесваше и го покровителстваше. Кавалерът изглеждаше добре — не твърде млад и не твърде стар, умееше да се държи като истински придворен — с уважение, примесено с леко кокетство, и всички го харесваха.

Преди няколко месеца той бе предложил услугите си на сър Франсис, твърдейки, че поддържа тясна връзка с Томас Морган, основния шпионин на Мария Стюарт в Париж. Кавалерът беше вярващ протестант с роднини хугеноти, някои от които бяха загинали във Вартоломеевата нощ през онзи ужасен август на 1572 година. Вожиро се представяше за страстен враг на католическата църква и особено на шотландската кралица.

Сър Франсис не бе намерил нито едно доказателство, което да хвърли съмнение върху историята му. Но според него всичко си пасваше прекалено добре. Той предпочиташе да има някакъв коз в ръка срещу хората, които работеха за него. Опитът му показваше, че вярност се постига най-добре чрез страх и принуда, а не въз основа на лично убеждение. Досега информацията, която му предаваше кавалерът, беше незначителна, но поне точна. Въпреки това Уолсингъм се въздържаше да му отреди някаква по-сериозна роля. У този човек имаше нещо, което не му даваше мира…

Накрая сър Франсис реши да пусне по следите му Инграм Фрейзър. Ако някой беше в състояние да изравя мрачни детайли, стари слухове, дълбоко скрити тайни, то това беше Фрейзър. Ако имаше нещо, което да оправдае инстинктивното подозрение на сър Франсис, Фрейзър щеше да го открие.

Розамунд очакваше с нетърпение началото на уроците по изтънчено дворцово поведение, ала дните минаваха, без лейди Уолсингъм да се захване с тези неща. На Ситинг Лейн беше все така спокойно и тихо. Розамунд много искаше да заговори сама по темата, за да получи отговор на многото въпроси, които я измъчваха. Чувстваше се развълнувана, но и разтревожена от живота, който я очакваше. Ала нещо в спокойната сдържаност на Урсула й забраняваше да заговори. Имаше чувството, че ще постъпи крайно неучтиво, дори грубо, ако се опита да ускори нещата. Така сигурно ще създаде впечатление, че не оценява по достойнство гостоприемството и любезността на домакинята, а тя не искаше да й нанесе такава обида.

Дните в салона на Урсула се точеха бавно. Розамунд рисуваше, а дамата бродираше или се занимаваше с домакинството. С времето младото момиче осъзна, че досега не е забелязвало същественото. Трябваше просто да слуша внимателно лейди Уолсингъм, за да разбере какъв е светът, в който щеше да влезе. Никой не говореше за представянето й в двора, но Урсула всеки ден й казваше спокойно, уж между другото, по нещо ново за ритуалите и предписанията за поведение на придворните.

— Кралските придворни дами имат високо съзнание за своя статут — каза един следобед домакинята. — Не можете да си представите какъв шум вдигат, когато става въпрос коя да влезе първа и коя — последна, коя къде седи, коя какви задачи изпълнява. Спомням си едно бедно дете, което направи грешката да вдигне изпуснатото ветрило на Нейно величество. Подобни лични услуги са привилегия на дамите от частните кралски покои. Както вероятно знаете, те имат най-висок ранг сред придворните дами на кралицата.

— И какво се случи с това момиче, мадам? — попита плахо Розамунд и захапа крайчето на перото си.

— О, седмици наред я наказваха с пренебрежение. Никой не разговаряше с нея, изключиха я от всички занимания в двора, принуждаваха я при всяко събиране да сяда настрана от другите. Когато отново я приеха, бедничката беше само сянка на предишното жизнерадостно момиче. — Урсула неодобрително поклати глава. — Най-доброто, което би могла да прави една млада придворна дама, скъпа моя, е да наблюдава зорко как се държат другите, да се ослушва за всяка дума и възможно най-рядко да се осмелява да говори или да прави нещо.

Розамунд кимна и продължи да слуша. От време на време задаваше въпроси и запомняше отговорите. Постепенно започваше да си съставя представа как изглежда животът в двора и я обземаше страх. Но когато слушаше Урсула да говори за музика и танци, за излети по реката, за разкошните кралски лодки и корабчета, за пикниците и игрите на открито, желанието й най-сетне да отиде в двора се засилваше. Вечер, преди да заспи, се опитваше да си представи всичко прекрасно, което я очакваше там, за да сънува хубави сънища. Вкопчваше се в тези картини, когато я обземаше страх. Досега не познаваше почти никакви хора извън кръга на семейството си, арендаторите и селяните, които живееха около Скедбъри. Очакваше я живот в напълно нова обстановка, сред съвсем нови, непознати хора — и мъже, и жени. Нямаше представа как ще се промени животът й, кой или какво ще играе решаващата роля в този нов живот. Тогава я обземаше нетърпение, сънят бягаше от очите й, тя се мяташе неспокойно в леглото си и се молеше новото да дойде по-скоро.

В една прекрасна слънчева утрин Розамунд влезе в салона на Урсула точно когато сър Франсис се сбогуваше с жена си.

— Добро утро, Розамунд.

Младото момиче направи реверанс.

— Добро утро, сър.

— Елате след половин час в кабинета ми. Трябва да обсъдим нещо. — Той й кимна и се запъти с бързи крачки към своите помещения.

Розамунд затрепери от вълнение. Дали най-сетне ще я отведат в двора?

— Знаете ли защо сър Франсис желае да ме види, мадам?

Урсула вдигна глава от гергефа и отговори спокойно:

— Не, мила моя, не ми е казал. Бихте ли ми нарисували розата в онази ваза? Знаете, че ми е много по-лесно да правя бодовете, когато имам пред себе си ваша рисунка. Толкова точно улучвате подробностите.

— С удоволствие, мадам. — Розамунд взе посочената роза и седна зад малката маса, поставена до прозореца специално за нея. След половин час показа готовата рисунка на лейди Уолсингъм и се поклони леко. — Време е да отида при сър Франсис, мадам.

— Да, време е, скъпа. О, как хубаво сте я нарисували! — Урсула се усмихна одобрително. — Ще се опитам да избродирам това петънце върху цветното листенце.

Розамунд направи реверанс и забърза към кабинета на държавния секретар. Мина по дългия коридор и отвори с мъка тежката врата. Точно тогава в коридора се появи млад мъж.

— Мистър Марлоу! — извика зарадвано Розамунд и ускори крачка, за да го настигне. — Значи сте се завърнали от пътуването си?

Кит й кимна ухилено. Изглеждаше много доволен от себе си. Раздрънка малката кожена торбичка, която носеше, и Розамунд разбра, че си е получил обещаното възнаграждение.

— О, да, мистрес Розамунд, върнах се здрав и читав и мастър Фелипс ми плати за усилията, които положих.

— Много се радвам. А видяхте ли се вече с брат ми?

— В момента Томас е при държавния секретар. Двамата дойдохме заедно, но мен ме пратиха при мастър Фелипс, а Томас остана да обсъди нещо с нашия работодател. А вие как сте, мистрес Розамунд? Как прекарахте седмиците след последната ни среща?

— Не съм излизала от къщата — призна съкрушено Розамунд. — Лейди Уолсингъм е много мила, но… — Не бива да изглеждам неблагодарна, припомни си тя и млъкна.

— Какво „но“? — настоя Кит и се облегна на стената, скрил ръце в джобовете на брича си. Очите му светеха в полутъмния коридор. Усмихна й се и зъбите му блеснаха.

Розамунд въздъхна тихо.

— Разбирате ли, мастър Марлоу, не искам да изглеждам неблагодарна, но дните се точат безкрайно дълги… Тук всичко е мирно и тихо, никога нищо не се случва. Нищичко! Не излизам навън, разхождам се само в градината. Имам всичкото време на света. Дават ми достатъчно хартия да рисувам, но дори рисуването вече не ми е интересно, защото то е едничкото ми занимание.

Тя отметна глава назад и Кит неволно я оприличи на конче, което развява буйната си грива, нетърпеливо да препусне.

— Искам нещо да се случи. Искам новият ми живот най-сетне да започне, мастър Марлоу. — В гласа й прозвуча истинско отчаяние и тя удари длани една в друга от нетърпение.

— Разбирам ви напълно — засмя се Кит. — Какво бихме могли да направим, за да ускорим промяната?

— Нищо, естествено — отвърна примирено тя, но веднага допълни с копнеж: — Много бих се радвала отново да отида на театър… — Розамунд се огледа страхливо и заключи: — Сър Франсис ме вика. Трябва веднага да се явя в кабинета му. Желая ви хубава сутрин, мистър Марлоу.

Розамунд почука на вратата на кабинета и сър Франсис я покани да влезе. Томас се бе разположил удобно на едно кресло в ъгъла на просторното помещение. Държавният секретар седеше зад писалището си и проверяваше документи с лупа. Щом Розамунд влезе, той остави документите настрана и я огледа доброжелателно.

— Вижте, Розамунд, тук е брат ви.

Томас се изправи, отиде при нея и я целуна.

— Много добре изглеждаш, мила. От ден на ден ставаш по-красива.

— Благодаря ти, братко. Надявам се, че си добре? — попита загрижено тя, защото лицето му беше доста бледо.

Томас направи гримаса.

— Надявам се да се оправя бързо. След проклетото преминаване на канала стомахът ми винаги се бунтува.

— Преминаване на канала? — повтори с изненада Розамунд.

— Да, скъпа, минах през Ламанша, както го наричат французите. Бях в Париж.

— В момента не говорим за твоите ангажименти, Томас. Имаме да обсъдим друг въпрос. Щом приключим, ще имате време да си поговорите, за каквото искате.

— Моля за прошка, сър Франсис. — Томас направи преувеличен поклон, отпусна се в креслото и остави Розамунд права.

Държавният секретар заговори без заобикалки:

— Кралицата великодушно ми разреши да заведа Розамунд в двора, но момичето има нужда от подходяща рокля. Сигурно разбирате, Томас, че това е скъпо удоволствие.

Брат й моментално изправи гръб и отговори бдително:

— Знам, сър.

— Ясно ми е, че разбирате. Вашите официални тоалети струват много пари.

— Никога не бих опетнил семейното име, като се явявам в неподобаващ вид в двора, сър Франсис.

— Това ми е ясно. — Държавният секретар носеше прост черен жакет и тясно черно кепе дори когато отиваше при кралицата. За всички беше ясно, че той презира контетата. И сега изкриви иронично устни. — Е, колко пари ще дадете, за да облечем Розамунд за представянето й в двора?

— Боя се, че разполагам с малко пари — отговори Томас и лицето му пламна. — Още не съм уредил всичките си дългове… семейното богатство е в ръцете на Едмънд и той не ми дава почти нищо. Самият аз от време на време стигам до самата граница на позволеното. Знаете, че нямам лично имущество.

Розамунд неловко пристъпваше от крак на крак. Чувстваше се все по-зле. Явно нито един от двамата мъже не желаеше да даде пари за официална рокля, с която да влезе в двора, а тя вече беше чула достатъчно от лейди Уолсингъм, за да знае, че представянето е решаващо за бъдещето й. Първата крачка беше и най-трудната. Тя трябваше да изглежда безупречно, иначе придворните дами никога нямаше да я признаят и щеше да остане в изолация.

Без да мисли, тя заговори направо:

— Сигурна съм, Томас, че и за мен, и за теб е много важно да направя добро впечатление в двора. Щом ти държиш да си облечен безупречно, не можеш да очакваш от мен нещо друго. Нима ще ти е приятно, ако изглеждам като някоя селянка сред другите придворни дами? Хората ще си кажат, че семейството ми е бедно или че близките ми не знаят как да ме облекат, за да заслужа уважение в двора. Това ще хвърли лоша светлина и върху теб — не можа да се удържи да не го ухапе тя.

Томас почервеня от гняв. Нямаше как да не признае правилността на думите й и това го ядоса още повече.

— Самозабравяш се, Розамунд — изсъска вбесено той. — Крайно време е да се научиш да си държиш езика зад зъбите.

Сър Франсис се усмихна мрачно.

— Ако Нейно величество хареса нашата Розамунд при представянето, много скоро ще й поръча рокля за официални случаи. Обикновено този подарък се прави едва след година служба при кралицата, но аз ще се погрижа да съкратя малко този срок. Нейно величество може да бъде много щедра.

Тази сутрин Розамунд беше облякла роклята от зелено копринено кадифе. Откакто живееше на Ситинг Лейн, носеше ту едната, ту другата си нова рокля и нямаше как да отрече, че двете вече не изглеждат така добре, както преди. Нямаше как да се представи пред кралицата в някоя от тях.

— Може би е най-добре да се върна в Скедбъри, щом не мога да получа необходимите дрехи за двора — рече тя, неспособна да скрие сарказма си.

— В никакъв случай няма да се върнете там — скастри я сърдито сър Франсис. — Нужна сте ми тук. Имам работа за вас.

Май попаднах в задънена улица, каза си Розамунд и реши да опита по друг начин.

— А ще ми плащате ли за тази работа, сър? Както плащате на мистър Марлоу, а доколкото знам, и на Томас. Ако отговорът ви е положителен — продължи тя, преди двамата мъже да се опомнят от изненадата, — тогава бихте могли да ми дадете в аванс необходимите средства за подходящ дворцов тоалет.

— Вие сте лошо възпитано момиче — отбеляза ледено държавният секретар. — Нямате представа какво е прилично и какво — не.

— Аз ще се заема с възпитанието й, сър Франсис — намеси се бързо Томас. — Заклевам се, че никога вече няма да чуете от устата й подобни безсрамия.

Държавният секретар го изгледа неодобрително.

— Успокойте се, Томас. Излезте навън и оставете момичето насаме с мен.

Томас изпълни нареждането, без да се противи. Като чу затварянето на вратата, Розамунд изпита чувството, че е чула звън на погребални камбани. Зачака със сведена глава, но Уолсингъм мълча дълго. Даже сложи отново лупата на окото си и се зае с документите, които проучваше.

Розамунд не смееше да се помръдне. Тишината я потискаше. Стана й горещо. По гърба и се стичаха вадички пот. Гърдите й се напрегнаха болезнено. Изпитваше диво желание да избърше челото си, но не го направи. След няколко минути държавният секретар заговори, без да я поглежда:

— Не търпя безсрамни изказвания от хората, които работят за мен. Запомнете го за бъдещето. Запомнете също, че аз съм вашият благодетел, че с едната ръка давам, но с другата мога да ви взема всичко, което съм ви дал. Щом престана да се нуждая от вас, ще се върнете в Скедбъри, освен ако преди това не ви осигуря възможност да се омъжите за почтен и богат човек.

Той замълча отново и се зае с документите си. Розамунд пристъпваше от крак на крак. Много й се искаше да избяга, но не знаеше дали е свободна. Така минаха още няколко минути. Най-сетне сър Франсис вдигна глава и заяви:

— Вървете си. Днес повече не ми трябвате. И ми изпратете Томас.

Розамунд направи смирен реверанс и излезе от стаята с цялото достойнство, на което беше способна в този момент. Томас я очакваше в коридора, треперещ от гняв. Кит Марлоу стоеше до него и си чистеше ноктите с остро ножче.

— Ти си напълно луда! — изсъска брат й, щом я видя. — Откъде взе това нахалство? Кой те е учил да се държиш като уличница? — Той я сграбчи за раменете и я раздруса болезнено. — Заслужаваш да те напердаша. Не разбираш ли, че излагаш всички ни на опасност?

Розамунд се изтръгна от ръцете му и се отдалечи на безопасно разстояние.

— Сър Франсис заповяда веднага да отидеш при него.

Брат й я изгледа унищожително, промърмори някакво проклятие и се запъти към кабинета на държавния секретар.

— Не разбирам защо сте ядосали брат си, мистрес Розамунд — отбеляза Кит, който вече не беше в състояние да удържа смеха си. — Какво ще правим сега?

Розамунд изкриви лице.

— Надявам се, разбирате, че не мога да рискувам да стоя тук и да чакам, докато Томас излезе. — Тя хвърли бърз поглед към Кит и зелените й очи засвяткаха дяволито. Обзе я внезапна дързост. Щом всички бяха бесни срещу нея, значи нямаше какво да губи. — Сър Франсис каза, че днес повече не му трябвам. Искам да ме заведете на театър, Кит.

Марлоу изсвири през зъби.

— Много ли ви се иска и аз да се замеся в тази бъркотия?

— Моля ви, Кит…

8

В една невзрачна къща на Роуз Али в Бенксайд, известна още като „Малката роза“, Уил Крейтън нададе ликуващ вик и рухна върху мекото тяло на жената под него. Лежа дълго, пъшкайки тежко, скрил лице между пищните й гърди, докато тя не го блъсна доста грубичко.

— Поръчахте си половин час, мастър Уил. Времето ви свърши. Нали знаете, мастър Хенслоу много внимава за времето. Ако задържа клиента повече от уговореното, ще ми отнемат част от парите.

Уил простена жално, претърколи се настрана и се обърна по гръб. Погледна замаяно тавана и погали корема на лежащата до него жена. Бордеите на Филип Хенслоу бяха по-чисти от другите, лекари редовно проверяваха жените му за сифилис, той ги държеше много строго и не изпускаше клиентите от очи. Момичетата се съгласяваха на по-малко пари, защото Хенслоу се грижеше за сигурността им. Правеше изключения само за онези, които бяха готови на по-грубо отношение. Клиентът плащаше много по-голяма сума, а момичето, което търпеше да му причиняват болка, също получаваше допълнително възнаграждение.

Уил се обърна към момичето и се усмихна нежно.

— Много ми се иска да можех да те измъкна оттук, Лили. Но никога не мога да платя цената, която ти е определил Хенслоу.

Младата жена се облегна на лакът и сложи пръст на устните си.

— Знам, скъпи, но мисля, че понякога можем да се виждаме и частно, нали? — Тя го погледна въпросително, макар да знаеше отговора.

Уил се надигна и поклати глава.

— Не ставай глупава, Лили. Ако Хенслоу разбере, че се срещаш частно с някой мъж, така ще те подреди, че вече никой няма да иска да те погледне. Не искам да нося отговорност за подобно деяние.

Момичето не отговори. Стана от леглото и отиде до евтиния скрин под прозореца. Уил беше прав. Филип Хенслоу беше безмилостен господар. Тя познаваше няколко случая с жени, които отказваха да му се подчиняват. Вряща вода, нажежено желязо, остри ножове — той разполагаше с богат арсенал. Понякога обаче Лили си мислеше, че Уил Крейтън, красивият млад придворен, който уж гореше от страст по нея, би трябвало да е достатъчно близък с кралицата, за да я изведе от заведението на Хенслоу без опасност за двамата. Или страстта му не беше толкова силна, колкото твърдеше, или нямаше смелост да се изправи срещу съдържателя на публичния дом. Каквото и да беше, резултатът си оставаше един и същ. Ако не си намереше богат покровител, тя беше осъдена да води живот на уличница, докато остарее и се съсипе.

Лили се изми грижливо с кърпа и топла вода от каната, за да е готова за следващия клиент, облече долна риза и проста рокля. Уил я наблюдаваше със смесица от желание и съчувствие. От шест месеца идваше редовно при това момиче и тя го задоволяваше като никоя друга преди. Изпитваше нежност към нея и я съжаляваше. Лили беше все още млада и свежа, плътта й беше твърда и гъвкава, кожата й беше чиста. Колко ли време ще мине, докато и това цвете увехне, помисли си тъжно той. Щом престане да привлича клиенти, Хенслоу ще я изхвърли и тя ще започне да се продава по улиците.

Измъчван от тези меланхолични мисли, Уил се запита дали пък не би могъл да ги превърне в стихотворение… най-добре в балада. Точно така, ще измайстори сантиментална песничка за увяхващата красота, ще напише и музиката. Придворните дами, особено по-младите, харесваха мъжете, които изпълняваха тъжни песни и си акомпанираха на лютня.

Уил скочи от леглото, нахлузи панталона си, опъна чорапите и затърси обувките. Тласкан от плътска жажда, ги бе захвърлил така бързо, че се бяха озовали от двете страни на леглото. Лили му ги донесе мълчаливо, отиде до вратата и го изчака да затегне токите.

Щом стигна до вратата, Уил напипа кесията във вътрешния джоб на жакета си и извади едно пени. Завъртя го между пръстите си, но се разколеба. Долу щеше да плати на Хенслоу за услугите на Лили, но му се искаше да даде нещичко и лично на нея. Проблемът беше, че не разполагаше с много пари. Обаче едно пени беше обида — такъв бакшиш се даваше на уличница. По-добре шилинг.

Той извади монетата, мушна я в ръката й и се наведе да я целуне по бузата.

— Скоро ще дойда пак, Лили…

Момичето се усмихна, сключи пръсти около монетата и въздъхна доволно. Е, не беше златна, но не беше и пени. Сребърният шилинг щеше да отиде в скривалището под разхлабената дъска на пода. Един ден може би ще събере достатъчно, за да откупи свободата си.

Лили отвори вратата, Уил й кимна и слезе в залата, вземайки по две стълби наведнъж. Филип Хенслоу се появи веднага и младият придворен отново трябваше да извади кесията.

— Надявам се, че прекарахте хубав следобед, сър? Лили ви обслужи добре, нали? Обещавам да ви я запазя свежа за следващия път. — Хенслоу се ухили многозначително. — Млади момчета като вас имат огън в кръвта.

Уил не отговори. Връчи на Хенслоу сребърна монета и излезе навън. Съдържателят извика подире му:

— Ние сме винаги тук, мастър Крейтън. За всеки вкус по нещо. Ако Лили вече не ви харесва, ще ви намеря друго момиче, още по-младо и свежо, стига да искате.

Еуфорията от оргазма се изпари много бързо. Уил излезе на улицата и се огледа недоволно. Мазните обещания на Хенслоу още звучаха в главата му. Посещенията в бордей бяха нещо мръсно дори когато проститутката беше сладка и свежа като Лили. За съжаление мъжете имат своите потребности, а той беше реалист и не се надяваше да си намери любовница в двора. Да, младите дами там бяха повече от готови да флиртуват, понякога даже му даваха целувки, но никоя не смееше да сподели плътската страст с млад, безпаричен придворен като него. Да, той беше красив, но в двора беше необходимо да си богат и влиятелен. Освен това Уил нямаше никакво желание да отнеме девствеността на някоя млада дама, а после да го убият на дуел.

Тълпата, изпълнила арената за бой с животни в края на улицата, зарева диво и Уил се запъти нататък. По някое време спря и се загледа към работниците, които строяха нова сграда и тичаха като мишки по скелето. Филип Хенслоу се занимаваше с много неща и това беше най-новият му проект: Театърът на розата. В света на актьорите и авторите на пиеси се говореше, че театрите в Шоридич вече не са толкова популярни както преди. Една от причините беше, че се намират твърде далеч от центъра на града и от другите забавления, особено от арената за борба с бикове и мечки. Хенслоу бе купил дял от мечата арена и строеше театъра си само на няколко метра от нея в бивша градина с рози. Още отсега се опитваше да привлече актьори от театрите на Бърбидж и търсеше нова пиеса.

Уил работеше върху пиеса за завръщането на Одисей в Итака и състезанието по стрелба с лък между кандидатите за ръката на Пенелопа. Желаеше пиесата му да обедини в едно чувство, романтика и страст, смелост и поетични умения. Преди да я покаже на някой театрален директор, трябваше да получи одобрение от кралския цензор. Ето че сега имаше напълно основателна причина да остане в добри отношения с Хенслоу, който скоро щеше да стане собственик на най-новия лондонски театър и да купува нови пиеси от неопитни драматурзи.

Уил стигна до арената за борба с мечки и се поколеба. Май не можеше да си позволи да плати едно пени за вход след забавлението в бордея. Малко по-късно ще отиде на представление в театър „Завесата“ и парите му трябваха за билет. Пиесата беше от Ейкли, а главната роля изпълняваше Джон Лодж. Уил никога не беше гледал Лодж на сцената, но хората говореха с въодушевление за неподражаемата му игра и не биваше да пропуска този случай.

Още се колебаеше, когато забеляза двама души да стоят край портата и да разговарят оживено. Веднага ги позна. Новакът Кит Марлоу и момичето, което бе видял в театъра с Томас Уолсингъм и същия този Марлоу. Мистрес Розамунд Уолсингъм.

Уил се втурна към неочаквано появилите се познати и ги поздрави със сваляне на шапка и дълбок поклон.

— Много се радвам да ви видя, мастър Марлоу, мистрес Уолсингъм. Мечките ли искате да погледате?

— По-точно се караме заради тях, сър — отговори недоволно Кит Марлоу. — Аз искам да вляза, но дамата отказва.

— Не понасям жестокостта — отсече Розамунд. — А щом замирише на кръв, ми става лошо. Ако влезем вътре, ще се случи нещо ужасно, уверявам ви, мистър Марлоу.

Още докато говореше, тълпата изрева за последен път и хората започнаха да излизат.

— Както виждам, проблемът се разреши от само себе си — засмя се Уил. — Представлението е свършило. Или мечката, или кучетата са загинали по-рано от обичайното.

Кит изглеждаше разочарован, но излизащите хора изглеждаха в добро настроение, смееха се, спореха и се блъскаха. Явно представлението е било достатъчно кърваво, макар и кратко, и е отговорило на очакванията им.

— Добре де — кимна с усмивка той. — Значи отиваме на театър. Ще ни придружите ли, мастър Крейтън?

— С удоволствие — отговори бързо Уил. — Самият аз съм тръгнал към „Завесата“ с надеждата да видя Джон Лодж. — Усмихна се на Розамунд и добави: — Надявам се, че нямате нищо против компанията ми, мистрес Уолсингъм?

— Разбира се, че не, мастър Крейтън. При условие че веднага ще забравите за днешната ни среща. — Младата дама се усмихна дяволито и присви очи срещу слънцето, което позлатяваше красивата й кестенява коса.

Уил се поклони отново.

— Това се разбира от само себе си, мадам.

Тримата се присъединиха към навалицата, която бързаше към реката.

— Най-добре е да вземем гребна лодка — предложи Уил, щом стигнаха до брега. — При тази лудница преминаването през моста ще ни отнеме поне час.

Той посочи към близкото заливче, където десетина лодки очакваха клиенти. Кит сложи два пръста в устата си и свирна. Три малки лодки веднага се насочиха към тях. Собствениците им си разменяха злобни ругатни и всеки се стараеше да стигне пръв. Победителят се удари в дъските на кея, Кит скочи в лодката и протегна ръка към Розамунд. Тя я улови и го последва без никакво колебание.

Лодкарят заработи усърдно с греблата и много бързо ги докара до отсрещния бряг. Величественият лондонски мост се издигаше вдясно от тях и Розамунд изохка тихо при вида на редицата черни глави, набучени на колове, които украсяваха парапета. Преброи петдесетина само от тази страна на моста. Кралството явно имаше много врагове.

Стъпиха на каменната площадка, от която започваше стълба към улицата, и Кит бръкна в джоба си, за да плати на лодкаря. Уил възрази с половин уста, но Кит му махна безгрижно и хвърли в лодката сребърна монета.

— Гладна съм! — извика Розамунд и притисна ръце върху корема си. За последен път беше хапнала сутринта много рано.

— Близо до театъра има хубава гостилница — рече Уил. — Предлагат прости ястия, но много вкусни.

Кит рядко беше гладен, но жаждата го съпътстваше постоянно, затова се съгласи с готовност. Малката компания се настани в препоръчаната от Уил гостилница точно срещу театъра. Над сградата се развяваше знаме, тромпетисти даваха сигнали, че представлението ще започне скоро. Първите зрители вече се събираха пред вратите.

Тримата седнаха на общата маса и когато купите с телешка чорба и задушен лук минаваха покрай тях, пълнеха дървените си чинии. От ръка на ръка се предаваха също кани с бургундско и голямо парче сирене. Розамунд държеше главата си сведена и страхливо избягваше да привлича внимание. Макар че брат й не беше до нея, тя се чувстваше задължена да пази самоличността си в тайна. Кит явно не се притесняваше от нищо и непрекъснато пълнеше чашата си, докато яденето в чинията му изстиваше.

Уил се посвети изцяло на Розамунд: сервираше й всичко, което тя пожелаеше, и наливаше й вино. Много му се искаше да разбере защо младата дама е предприела този рискован излет, придружена само от развейпрах като Кит Марлоу.

— Къде е брат ви? — попита направо той и си отряза още едно парче сирене.

Розамунд изкриви лице.

— Когато тръгнахме, все още разговаряше с братовчед ни, сър Франсис.

— А, да, бях забравил, че сте братовчедка на държавния секретар. — Уил кимна и й предложи парче сирене, набучено на камата му. — Имате важен роднина. Поздравявам ви.

Розамунд отхапа от сиренето и се засмя дяволито.

— Нямате причини за поздравления, мастър Уил. Почти не познавам братовчед си.

Той кимна с разбиране.

— Мисля, че сте твърде скромна. Повечето хора в двора се стараят да извлекат изгода от всеки важен роднина, все едно дали са я заслужили, или не.

— Надявам се един ден и аз да овладея това изкуство — въздъхна тихо Розамунд.

— Кога ще ви представят? — попита Уил, умело прикривайки интереса си от отговора й. Младата дама все повече му харесваше. Привличаха го не само външният й вид, но и откритостта, и непринудеността й. Освен това се интересуваше от всичко, свързано с Уолсингъм. Надяваше се да увеличи оскъдните си доходи, като започне работа при държавния секретар, и в този случай връзката с младата му братовчедка можеше да му е само от полза.

— Още не знам — отговори намръщено Розамунд. — Първо трябва да се уреди въпросът с официалната рокля.

Тя отпи още една глътка вино и внезапно осъзна, че пие много и езикът й се е развързал. Инстинктът й подсказа, че не е редно да говори за случилото се тази сутрин с един почти чужд човек, който на всичкото отгоре беше от кралския двор. Историята за нейната бедност и за скъперничеството на роднините й щеше да се разпространи много бързо и да й навреди. Вече знаеше от Урсула, че всички в двора обичат клюките и с удоволствие ги разпространяват.

Кит я спаси от нова проява на недискретност, когато стана от пейката и заяви:

— Да вървим. Време е за представлението.

Розамунд прекара втори незабравим следобед в театъра. Представлението й се стори още по-прекрасно от първото. Този път пиесата беше различна. Докато се смееше на номерата на актьорите, тя неволно се приближаваше към Уил Крейтън, който споделяше възхищението и веселието й. Той слагаше ръка на рамото й и двамата се заливаха от смях, досущ като добри приятели. Розамунд изобщо не се сещаше, че би могла да отблъсне ръката му и да се отдръпне.

Когато най-сетне излязоха от театъра и тръгнаха към къщи, вече се здрачаваше. Група млади мъже, които слязоха от галерията, поздравиха Уил с шумни викове. Розамунд бързо отстъпи крачка назад и се скри зад гърба на Кит. Нахлупи качулката над очите си и се загърна в наметката. Уил я погледна през рамо и й намигна съзаклятнически, после забърза към приятелите си.

Кит се обърна към нея с лека загриженост.

— Да се надяваме, че момчето е дискретно. Я да се връщаме по най-бързия начин в дома на държавния секретар!

Двамата стигнаха с бързи крачки до Ситинг Лейн, Кит изчака, докато Мортлейк и отвори вратата, отстъпи назад и се поклони церемониално.

— Желая ви само щастие, мистрес Уолсингъм. Винаги когато имате нужда от моята помощ, ще бъда на разположение.

Розамунд неволно се засмя, въпреки че страхът й растеше. Отиде право в салона на Урсула и остана много учудена, когато дамата я поздрави с усмивка и я попита дали излизането е било приятно.

— Мастър Марлоу е близък приятел на брат ви. Няма да възразявам, когато излизате с него, разбира се, след разрешение от брат ви — рече тя и продължи спокойно да бродира.

Розамунд се усмихна облекчено. Няма да каже на любезната дама, че не е имала разрешение от Томас. Той няма да я накаже, защото го е страх да не се скара отново със сър Франсис. Но сигурно още е бесен от гняв…

— Много бих искала да си легна, мадам — рече тихо Розамунд и се прозя изкуствено. — Моля да ме извините, но денят беше доста напрегнат.

— Разбира се, скъпа моя. Но ми обещайте утре да станете рано, защото трябва да си поговорим за гардероба ви.

Розамунд зяпна смаяно.

— О! Но разбира се, мадам. Аз съм изцяло на ваше разположение. — Тя направи бърз реверанс и се затича към стаята си.

— Е, скъпа Розамунд, дайте да видя как ви стои. — Лейди Уолсингъм вдигна към светлината рокля от розово копринено кадифе, обшита с мънички перли. — Помогни ми с шлейфа, Хени, много е тежък.

Хени се втурна да помогне и вдигна високо дългия шлейф.

— Е, какво ще кажете, Розамунд?

Младото момиче въодушевено плесна с ръце.

— Прекрасна е, мадам!

В деня след излизането й с Кит Урсула й разкри, че възнамерява да й ушие не една, а цели две официални рокли, като преправи свои стари, станали непотребни. Розамунд положи всички усилия да се покаже радостна и благодарна, но мисълта, че ще облече старите рокли на лейди Уолсингъм я потисна. Докато й вземаха мерки и подбираха панделки, дантели и златни ширити, тя се стараеше да не показва болката си. Днес обаче, само три дни по-късно, видя готовата рокля и моментално забрави всички съмнения.

— Да я пробвам ли?

— Да, разбира се, но ще ви трябва испански кринолин. Първо ще ви науча да го носите. Цяло изкуство е да се движите с тази широка пола. Бързо свалете роклята и фустата.

Розамунд послушно съблече любимата си рокля от златножълта дамаска и я остави на един стол с надеждата, че Хени ще я почисти и ще я прибере в гардероба със свежа лавандула в гънките. Свали и ленената фуста и застана пред лейди Уолсингъм само по риза и вълнени чорапи.

Хени се зае да връзва испанския кринолин на талията й, но се наложи лейди Урсула да се намеси.

— Виж, Хени, ето така трябва да стои. Ако не го поставиш правилно, роклята няма да се движи както трябва. Видя ли сега? — Тя отстъпи назад и наклони глава, за да огледа кринолина. — Мисля, че е добре. Дай сега корсета.

Момичето затегна връзките на твърдия корсет и Розамунд извика от болка.

— Моля те, не толкова стегнато!

— Трябва да се научите да ходите с корсет. — Гласът на лейди Урсула прозвуча необичайно строго. — Жалко е, че не са ви стягали още през детството ви. Сега ще ви е по-трудно, но ще свикнете.

Розамунд се опита да поеме въздух и корсетът преряза плътта й под тънката риза. Ще се науча, и то бързо — обеща си тя и щом облече роклята, моментално забрави оплакванията си. Стоеше й като излята. Горната част прилегна върху корсета като опъната ръкавица. Полата падаше върху кринолина на равни дипли и изглеждаше прелестно. Четириъгълното деколте беше обшито с перли, а широките ръкави бяха подплатени с дамаска в цвят на слонова кост. Шлейфът беше ужасно тежък и й пречеше да върви. Розамунд направи няколко крачки и се погледна стъписано.

— Как вървят дамите, когато носят рокля с шлейф, мадам?

— Нямате обувки — напомни й Урсула. — Полата е твърде дълга. Донеси ми розовите сатенени обувки, Хени.

Обувките бяха с токчета и когато Хени коленичи и й ги обу, Розамунд веднага се почувства като истинска дама. Изглеждаше по-висока, раменете й бяха опънати назад и тя установи, че ужасният корсет я държи изправена. Чувстваше се като заключена в клетка и можеше да се движи само по един начин — изправена, грациозна, елегантна.

Розамунд се упражняваше неуморно. Мина няколко пъти по коридора, теглейки шлейфа след себе си. Слава богу, че не се заплиташе в краката й, а я следваше като послушно кученце.

— Отлично — похвали я лейди Уолсингъм. — Вие притежавате естествена грация, мила моя. И така, приготвила съм за вас още една рокля, този път от смарагдовозелена дамаска. Разполагам с достатъчно материали, за да ви ушия и втора официална рокля. Само някои много богати почетни госпожици разполагат с повече от две рокли, така че няма да се чувствате ощетена. Но не забравяйте, моля ви, че не бива да будите завист. Придворните дами на Нейно величество са ожесточени съперници.

Лейди Урсула говореше отново с лекия, снизходителен тон, с който и съобщаваше нещо важно, и Розамунд беше цялата слух.

— Всяка дреболия, дори най-маловажните неща пораждат конкуренция — продължи дамата, докато внимателно оглеждаше смарагдовозелената рокля. — Всяка нова рокля дава повод за най-невъзможни предположения… какво говоря, дори всяка носна кърпичка, която извадите… Да, смятам, че ще я направим подобна на първата, но ще подплатим ръкавите със златна материя. Ще изглежда малко драматично, какво ще кажете, Розамунд?

— Права сте, мадам — отговори смутено девойката, която бе започнала да се пита дали изобщо иска да влезе в тази безмилостна конкурентна борба между жени. Нямаше почти никакъв опит с женското общество и това я плашеше. Нямаше близки приятелки, през детството си беше общувала само със слугинчетата, а те нямаха време за игра и клюки. Двете й сестри бяха много по-големи от нея и напуснаха Скедбъри още когато тя беше малко дете. Розамунд не ги беше виждала много отдавна и се съмняваше, че ще ги познае, ако ги срещне на улицата.

Урсула вдигна глава и веднага забеляза несигурността й.

— Не се страхувайте, Розамунд. Убедена съм, че ще се справите. Дано сте запомнили разговорите ни през тези дни. Обещайте ми, ако имате затруднения, ако в главата ви изникнат въпроси, веднага да дойдете при мен.

— Много сте добра, мадам.

— Няма нищо, детето ми. Не сте имала майка, която да ви научи как да се държите. Правя, каквото мога. Така, а сега ще се опитаме да освежим ежедневните ви рокли.

След пет дни Розамунд притежаваше две официални и две изпрани и изгладени ежедневни рокли. На шестия ден сър Франсис я повика в кабинета си.

Както обикновено, държавният секретар седеше зад писалището си, но днес не изглеждаше толкова страшен и неумолим. Даже я дари с нещо като усмивка.

— Е, Розамунд, лейди Уолсингъм ме осведоми, че сте напълно готова за представяне пред Нейно величество.

— Много съм ви благодарна за всичко, което направихте за мен, сър Франсис, и се надявам, че няма да ви дам повод да съжалявате за великодушието си — отговори Розамунд и приклекна в дълбок реверанс.

— Вече съм сигурен, че ще положите всички усилия — отговори тържествено той, но в гласа му се прокрадна и лека ирония. — Жена ми говори само добри неща за вас, а аз от своя страна съм убеден, че имате остър ум, добра памет и необикновена дарба за рисуване.

Розамунд смутено сведе глава. Не знаеше какво да отговори след това изброяване на малкото й способности, които явно му се струваха ценни.

Сър Франсис сложи ръце върху дъбовия плот и я огледа изпитателно.

— В нашия свят, Розамунд, е важно да завоюваш благоразположението на високопоставена личност. Не забравяйте тези мои думи. Ако ти направиш нещо за някого, след време ти се връща. Това важи, разбира се, и за лошите услуги. Помнете какво ви казвам. Нищо не се дава просто така. Настъпи времето да ви кажа какво очаквам от вас, докато пребивавате в двора на кралицата, като отплата за това, че ви приех в дома си и ви набавих всичко необходимо, за да служите на Нейно величество. Освен това не забравяйте, че съм обещал да ви намеря подходящ съпруг.

Розамунд усети как цялото й тяло се скова.

— Слушам ви, сър.

— Седнете — нареди той и й посочи креслото пред писалището.

Розамунд седна, сложи треперещите си ръце в скута и погледна държавния секретар право в очите.

— Докато служите на кралицата, ще станете свидетелка на много и различни разговори. Аз не се интересувам от тайни — обясни пренебрежително той. — Всъщност вие няма и да разберете кое от чутото е тайна. Не очаквам от вас чак такава рафинираност. Искам само да ми предавате съвсем точно съдържанието на разговорите между кралицата и придворните й дами. Разбира се, това важи за разговори, в които участвате и вие. Не желая да се криете зад завесите или в шкафовете и да подслушвате. — Тук на лицето му се появи усмивка, но Розамунд не й отговори. — Искам да знам какво си говорят придворните дами през свободното си време. За кого говорят — това ме интересува особено много. Искам да получавам от вас рисунки. — Сър Франсис завъртя перото между пръстите си и допълни замислено: — Рисувайте ми сцени, Розамунд. Сцени с кралицата. Всякакви сцени. Аз сам ще реша важни ли са, или не. — Той вдигна глава и тъмните му очи я пронизаха. — Разбрахте ли ме?

— Да, сър Франсис. Напълно.

— Много добре. — Той й кимна и Розамунд стана от креслото. — Ще ви представя лично на кралицата и от време на време ще идвам да ви виждам. Помнете, че по този начин осигурявате бъдещето си. Внимавайте много за доброто си име и аз ще положа всички усилия да ви намеря добър съпруг.

— Много ви благодаря, сър.

Розамунд направи реверанс и излезе от кабинета с омекнали колене. Главата и бучеше. Бе получила много специална задача… всъщност две специални задачи. Как да ги изпълнява задоволително за претенциозния си работодател, като през цялото време ще е сред армия от ожесточени конкурентки?

9

Шевалие Дьо Вожиро удари топката за тенис в стената на корта и с триумфална усмивка хвърли ракетата във въздуха.

— Победата е за мен, Деланси.

— Тази сутрин имахте дяволски късмет, Арно. — Противникът му изтри челото си с копринена кърпичка. — Но да знаете, че искам реванш.

— С удоволствие, приятелю, но не веднага. Имам уговорка — отговори кавалерът с многозначителен поглед.

— Както вече казах, имате дяволски късмет — повтори Деланси с известна завист. Целият двор знаеше за любовните похождения на Арно Вожиро. Кавалерът беше като пеперуда, която прехвръква от един красив цвят към друг. — Ще ми кажете ли колко сърца сте разбили само този сезон?

Арно избухна в смях. Изтри запотеното си чело и върза шалчето на врата си.

— Аз не разбивам сърца, Деланси, точно обратното. Отнасям се с изключително внимание към тези нежни органи. — Той хвърли ракетата си в ръцете на притичалия паж и излезе от корта. Чувстваше се освежен и бодър както след всяко спортно занимание, все едно дали в спалнята или след фехтовка. Забърза по пътеката към двореца, но когато насреща му се зададоха четирима души, спря.

Отстъпи настрана, вдигна крак върху една каменна пейка и се направи, че си връзва обувката, изчаквайки малката компания да се приближи. Лорд Бърли и сър Франсис Уолсингъм не го изненадаха — двамата най-възрастни членове на коронния съвет често бяха заедно. Много повече го интересуваха придружителите им. Томас Уолсингъм и млада жена, която, ако не се лъжеше, също беше от рода Уолсингъм. Приличаше много на Томас, а начинът, по който държеше главата си, му напомни за държавния секретар. Още една братовчедка, каза си иронично кавалерът.

Новаците в двора винаги бяха интересни. Коя беше младата дама? Агата ще разбере скоро, а може би вече знае. И без това имаше намерение да прекара следобеда при любовницата си, значи скоро ще научи коя е новата.

— Може би Ваше величество желае да се поразходи?

Мери Талбот, графиня Шрузбъри и първа придворна дама, се приближи до Елизабет, която седеше зад писалището, опряла глава върху ръката си.

— Разходката на чист въздух ще прогони главоболието ви.

— Май сте права, Мери… — отвърна тихо Елизабет и се опита да се усмихне.

— Ако искате, ще разтворя малко ароматни соли във вода, мадам — предложи Елизабет Върнън. — Ще си поспите и ще се освежите.

Кралицата поклати глава.

— Не, макар че предложението ви звучи много примамливо. Налага се да приема държавния секретар и лорд Бърли. Изсвирете ми нещо.

Младата дама седна зад арфата и поде нежна, меланхолична мелодия. Елизабет затвори очи, въздъхна и отново хвана перото. Дамите, събрани в големия салон, се занимаваха с ръкоделие или слушаха млада госпожица, която четеше френски стихове. Една муха се удряше отчаяно в обкования с олово прозорец.

Джоан Дейвънпорт, която седеше до прозореца с гергеф в ръка, усети как по шията й потече пот и се събра между гърдите. Тежката брокатена роба не беше подходяща за ранното лято, но тя си нямаше по-лека рокля. Семейството й не беше богато и въпреки че присъствието й в двора не изискваше да носи всеки ден официален тоалет, тя не знаеше откъде да намери пари, за да си ушие една-две всекидневни рокли. Косата и, скрита под богато украсено боне, беше влажна и тя знаеше, че потта, която се стичаше по лицето й, разкрива проклятието на живота й — върху неестествено бледата кожа, луничките, които изглеждаха като грозни кафяви мушици. Девойката скучаеше и копнееше за някакво развлечение, но докато кралицата не освободеше придворните си дами, те бяха задължени да й правят компания.

Джоан беше в двора от шест месеца и началната й възбуда вече бе заменена от безутешно примирение. Тя беше най-младата почетна дама в свитата на кралицата и по-възрастните се отнасяха към нея с пренебрежение и дори с презрение. Изключена от основните групировки, тя получаваше от дамите в личните покои на кралицата само груби заповеди и унизителни задачи. Дните й минаваха все по един и същи начин. Домакинството на Елизабет се оживяваше само когато се организираха празненства и излети.

Дворците Гринич и Хамптън Корт бяха за предпочитане пред задушния Уайтхол, където кралицата повече работеше, отколкото се забавляваше. Когато пребиваваше в другите си палати, тя излизаше на езда, организираше състезания по стрелба с лък и излети по реката. Вечер имаше танци, често и театрални представления. Тук, в Уайтхол, Елизабет постоянно водеше разговори със съветниците си и често страдаше от неразположения като болки в главата и стомаха. Придворните й дами пък страдаха от скука.

Предупредителните удари на копия пред двойната врата към салона накараха графиня Шрузбъри да скочи. Достолепната дама се втурна да отвори вратата и след кратък разговор с посетителите се върна при кралицата.

— Сър Франсис Уолсингъм и лорд Бърли, мадам. Сега ли ще ги приемете?

— Нека ме почакат в частните ми покои.

Елизабет стана и приглади полата си от пурпурночервена дамаска. Платът беше избродиран с толкова много скъпоценни камъни, че блестеше като слънце. Кралицата се запъти с грациозни крачки към вратата.

— Позабавлявайте се без мен — каза тя на придворните си дами и излезе от салона.

Джоан нетърпеливо зачака дамите да се раздвижат и някоя да предложи да се разходят в градината. Може би лейди Шрузбъри ще им позволи за известно време да се позанимават сами. Ала не се случи нищо подобно и времето продължи да се точи бавно, докато някой отново почука на вратата.

Лейди Шрузбъри се обърна към Джоан и пълните й пръсти, отрупани с пръстени, дадоха знак на младото момиче да отвори. Графинята реагираше само на сигнала на стражите, а те удряха копията си в пода само когато кралицата беше в салона. Джоан скочи от ниското столче и забърза към вратата.

Щом отвори, пред нея застана един от кралските камерхери във великолепна униформа, със златен печат и жезъл.

— Нейно величество желае графиня Шрузбъри да отиде в личните й покои — възвести той с мелодичния си глас, обърна се рязко и се отдалечи, без да чака отговор.

Джоан затвори вратата и се обърна към графинята. Направи реверанс и й предаде посланието, донесено от камерхера, след което се върна на своето столче. Лейди Шрузбъри излезе от салона с отмерена стъпка и в стаята се възцари мълчание.

В частните покои на кралицата Розамунд Уолсингъм се бе снишила в дълбок поклон и очакваше позволение от Нейно величество да се изправи. Сърцето й биеше лудо и заплашваше да пръсне твърдия корсет. Пред вратата към преддверието Томас я остави сама с двамата членове на съвета и тя се почувства безкрайно самотна в компанията на двамата мълчаливи, плашещи мъже, които я водеха към покоите на кралицата. Само преди четири седмици не си представяше и в най-смелите си сънища, че ще стои пред английската кралица в двореца й и ще се взира в килима и в украсените със скъпоценни камъни обувки на Нейно величество.

Сър Франсис я представи и отстъпи назад. Лорд Бърли, кралският канцлер — един впечатляващ джентълмен, облечен в черно като сър Франсис, със същото скромно кепе на учен, изглеждаше неприятно засегнат от това прекъсване на следобедното му съвещание с кралицата.

— Изправете се, мистрес Уолсингъм. — Кралицата седна на трона си. — Приближете се. — Тя махна на Розамунд, която бавно се надигна и направи няколко крачки към трона, разтревожена от необичайния шлейф.

Младото момиче изчака със смирено сведен поглед, докато кралицата я подложи на щателен оглед.

— Четете ли на латински и на гръцки, мистрес Уолсингъм?

Розамунд се изчерви.

— Не съм особено добра, мадам.

— Значи не сте учили с желание? — Кралицата недоволно вдигна грижливо оскубаните си вежди.

Гърлото на Розамунд пресъхна и тя едва успя да отговори на въпроса, който съвсем очевидно изразяваше неодобрение.

— Нямах възможност, мадам. У дома нямахме частен учител. Братята ми се възпитаваха в други домакинства. Мама боледуваше.

— Аха — кимна Елизабет. — Колко жалко. Имате ли някакви особени дарования? Свирите ли на някакъв инструмент?

— Умея да свиря на пиано, но не съм добра — отговори Розамунд, уплашена, че Елизабет ще я помоли да демонстрира уменията си.

— Ами гласът ви? Приятно ли звучи? Вярно ли пеете? Очаквам от дамите си да ме забавляват.

Розамунд не беше подготвена за такъв разпит. Преглътна мъчително и обясни с пресекващ глас:

— Имам известна дарба да рисувам, като предпочитам да работя с перо, а не с четка. Почеркът ми е добър. В случай че Ваше величество смята подобни умения за полезни… — добави плахо тя и приклекна в дълбок реверанс.

Елизабет я измери с хладен поглед.

— От време на време имам нужда от помощ в писането, но държа избраницата да пише също толкова добре като мен. Покажете ми — заповяда властно тя и посочи малката масичка в алкова. — Там ще намерите пергамент и пера.

Розамунд се поклони, седна на столчето и се вгледа в скъпия кремав пергамент. Представи си го осеян с мастилени петна, докато тя безуспешно се опитва да рисува букви върху безупречната повърхност.

— Нещо специално ли трябва да напиша, мадам?

— Катехизисът, Розамунд — отговори строго сър Франсис, който бе решил, че кралицата вече не желае да разговаря с момичето.

Розамунд потопи перото в мастилницата. Добре, че знаеше катехизиса наизуст. Пое дълбоко дъх и изписа първата дума, съсредоточена върху елегантните курсивни извивки и завъртулки, неотменна част от изискания почерк. Когато свърши, провери работата си и не откри нито една грешка. Поръси пергамента с пясък и погледна нерешително към кралицата. Нейно величество разговаряше оживено с двамата си съветници и очевидно я бе забравила.

Не е редно да ги прекъсвам, каза си Розамунд и автоматично взе лист хартия. Реши да нарисува пеперудата, кацнала върху цветче орлов нокът, подаващо се през отворения прозорец.

— Розамунд… Розамунд!

Младото момиче подскочи стреснато.

— Аз… моля за извинение, сър. — Бутна масичката и за малко да преобърне мастилницата. — Аз… вие разговаряхте и не исках да ви прекъсвам… аз…

— Донесете ми работата си — заповяда кралицата и протегна ръка.

Розамунд се приближи, направи реверанс и й подаде листа. Елизабет я погледна невярващо.

— Какво е това? — попита тя и размаха листа. Розамунд се разтрепери. В бързината бе подала на кралицата рисунката на пеперудата.

— Моля за прошка, мадам. Сбърках… Докато чаках, аз… О, боже… — Тя изтича да вземе пергамента с катехизиса и го подаде на кралицата, забравяйки задължителния реверанс, толкова бе уплашена от грешката си.

Кралицата разгледа написаното с безизразно лице, погледна Розамунд и кимна.

— Имате красив почерк, мистрес Уолсингъм. — И с поглед към рисунката допълни: — И точно око. Повикайте лейди Шрузбъри. — Последните думи бяха казани в посока към вратата, където камерхерът стоеше в очакване на заповедите й.

— Вие можете да се оттеглите, Розамунд. — Елизабет се обърна отново към съветниците си: — Лорд Бърли, сър Франсис, да продължим разговора. Тази сутрин получих вест от лорд Есекс от Нидерландия.

Розамунд отстъпи назад и се върна в нишата до прозореца, а двамата мъже се приближиха отново към трона. След минута влезе графиня Шрузбъри, Елизабет прекъсна разговора си с министрите и съобщи на първата си придворна дама:

— Лейди Шрузбъри, мистрес Розамунд Уолсингъм, братовчедка на сър Франсис, влиза в домакинството ми като почетна дама. Ще се заемете ли с нея?

— Разбира се, мадам. — Графинята огледа Розамунд, сякаш имаше пред себе си първокласна млечна крава. — Елате с мен, мистрес Уолсингъм.

Розамунд се поклони дълбоко пред кралицата, после и пред своя братовчед и мрачния лорд Бърли, и се запъти към вратата, молейки се шлейфът й да не се закачи в обувките. Щом излязоха от салона, тя се почувства по-сигурна и забърза след лейди Шрузбъри, която крачеше мълчаливо напред. Двете минаха през преддверието на частните покои, после през няколко врати, които им отваряха величествени лакеи, и влязоха в голямо помещение, пълно с дами. Роклите им сияеха във всички цветове на дъгата и Розамунд затвори очи, заслепена от блясъка им. Всички говореха едновременно, но без да повишават тон, и в залата се чуваше бръмчене като в пчелен кошер.

Представиха я на придворните дами от частните покои: графиня Пембрук и графиня Саутхемптън. Веднага й стана ясно, че те са твърде важни личности, за да се интересуват от нищожество като мистрес Розамунд Уолсингъм. Двете дами й кимнаха величествено и продължиха разговора си. След това я представиха на почетните дами на Нейно величество. Те се кискаха зад шепите си и посрещнаха дружелюбната й усмивка с хладни, пресметливи погледи. Само Джоан Дейвънпорт отговори на усмивката й с известна топлота. Тя беше щастлива, че най-сетне се е появила нова почетна дама, която стои по-ниско от нея.

— Ще делите едно легло с Джоан. Вие, скъпа, се погрижете Розамунд да се научи как протича нашият ден — нареди строго графинята, кимна и се запъти към благородните дами, които се бяха събрали край прозореца.

Смутена до дън душа, Розамунд седна на едно ниско столче близо до Джоан.

— Трябва ли да занеса нещата си в стаята ни?

— О, все ще се намери кой да се погрижи за тях — отговори небрежно младата дама и се огледа. — Но аз имам идея, която ще ни изведе поне за малко оттук. — Тя остави бродерията си, стана и отиде при лейди Шрузбъри. — Милейди, позволявате ли да покажа на Розамунд къде ще живее и да я разведа малко из двореца?

— В момента Нейно величество е заета другаде и аз очаквам да се върне след не по-рано от час, затова ви е позволено да се отдалечите за малко. — Достолепната дама вдигна поглед от ръкоделието си и продължи с доста по-висок глас: — Трябва да смените роклята си, Розамунд. Представянето ви приключи и не е нужно да носите официална рокля. Тя е запазена за специални случаи.

Джоан направи реверанс и се върна при новата си съквартирантка.

— Елате с мен. Имаме разрешение да се оттеглим.

Розамунд я последва в преддверието и оттам в дълъг, препълнен с хора коридор.

— Всеки път ли трябва да моля за разрешение, ако искам да изляза? — попита тихо тя и едва успя да избегне едър лакей, понесъл навит килим.

— Да, разбира се. И в повечето случаи няма да го получите. Ако Нейно величество е с дамите си, първо трябва да се обърнете към лейди Шрузбъри. Ако тя сметне, че молбата ви е основателна, ще попита кралицата. Нейно величество ще ви повика и трябва лично да й изложите молбата си и да получите разрешение.

Розамунд не разбра всичко, но беше твърде заета да се вслушва в шумовете и да се възхищава на блясъка в коридорите, по които минаваха, за да се загрижи за ограниченията, които й предстояха. Великолепното облекло на придворните — и на мъжете, и на жените, — бродериите и скъпоценните камъни, панделките и огърлиците затъмняваха дори изисканите дрехи на Томас. Шумът беше неописуем. По каменните плочи чаткаха ботуши, блестящи саби се удряха в стените, отвсякъде се чуваха високи гласове, настояващи да бъдат чути, а на всеки пет минути някой от викачите даваше сигнал с рог и извикваше някакво име — вероятно притежателят му трябваше да се яви някъде.

Джоан умело си пробиваше път през навалицата. Най-сетне стигнаха до дървена стълба и се изкачиха на следващия етаж. Постепенно стана по-тихо. Влязоха в доста мръсна спалня с три легла, пред всяко от които стоеше тежка дъбова ракла. В стаята имаше още няколко стола, маса за миене и шкафове за дрехи. Прозорчетата бяха съвсем мънички и разположени доста високо в стената. В падащите слънчеви лъчи танцуваха прашинки.

— През зимата е студено като в гроб, а през лятото е горещо като в ада. — Джоан се надигна на пръсти и се огледа в парче излъскан калай. Попипа челото и бузите си и въздъхна тежко. — Тези лунички са ужасни. През лятото не мога да се отърва от тях, а си нямам пудра. Имате ли малко да ми заемете? — В гласа й звънна надежда.

— Боя се, че нямам. — Розамунд нямаше представа от тези неща. — Ако намерим малко брашно, може да помогне — предложи тя.

— Не, брашното изсъхва бързо, когато е горещо, и лицето ти изглежда като на прокажен. Е, все едно. Тук ще спим. — Джоан седна на едно от леглата. — Ще си поделим раклата и шкафовете. — Тя вдигна рамене. — Дано успеете да намерите място.

— Тук ли ще спим? — Розамунд загуби ума и дума. След скромната обстановка в Скедбъри и луксозната стая на Ситинг Лейн тя не можеше да повярва, че в кралския дворец ще дели легло с друго момиче.

— Трябва да знаете, че тук е доста удобно в сравнение с другите дворци — обясни Джоан със знаеща усмивка. — Когато кралицата пътува със свитата си, за нас невинаги има място в именията, където посрещат Нейно величество. Случвало ми се е да спя например в плевнята над обора. Ние се стремим винаги да изглеждаме добре, а при тези условия това не е никак лесно. Да не ви говоря за бълхите… пфу! — Тя се потърси изкуствено и продължи: — В кралските резиденции поне сменят често сламата в матраците. И всеки месец насипват нови трици по пода. Редовно претърсваме главите си за въшки. Дават ни и достатъчно лютив сапун.

Това ли беше животът в двореца? Розамунд приседна на леглото и сламата изскърца под дупето й. На Ситинг Лейн спеше на пухен матрак, а дюшекът й в Скедбъри беше пълен с конски косми. Никога досега не беше спала в едно легло с друг човек.

Някой беше донесъл сандъка й и това я зарадва. Джоан явно знаеше какво говори.

— Ще си разопаковам багажа — каза тя и стана.

— О, не, не сега. Имаме съвсем малко свободно време и трябва да го оползотворим. Бързо си облечете друга рокля. Ще ви помогна.

Джоан скочи и само след десет минути Розамунд отново носеше зелената си рокля, разкрасена с изправена якичка и коланче от преплетени златни панделки.

— Хубава рокля. — В гласа на Джоан звучеше завист. — Изглежда удобна и хладна. Колко рокли си носите?

— Само тази и още една — отговори Розамунд, спомнила си съвета на лейди Урсула, и вдигна рамене. — Семейството ми не е богато.

— И моето — кимна облекчено Джоан и забърза към вратата. — Дадоха ми позволение да ви разведа. Хайде да излезем в градината, преди да са ни повикали.

Розамунд огледа още веднъж прашната, неприветлива стая и реши, че колкото по-малко време прекарва тук, толкова по-щастлива ще се чувства.

Джоан я поведе надолу по стълбата, двете прекосиха огромен брой коридори, слязоха по няколко стълби и най-сетне се озоваха в двора, настлан с паваж.

— Никога няма да намеря обратния път — изохка Розамунд и се обърна да види Уайтхол откъм двора. — Как се оправяте тук?

— Бързо се научих. И вие ще свикнете. Да минем оттук. — Джоан се запъти към арката в края на стената. Двете влязоха в красива градина. Някои части бяха оградени с жив плет. Джоан спря и се вслуша. На лицето й изгря усмивка. — Я да видим кой свири там! — И забърза по широката алея право към подрязан във форма на арка жив плет.

Розамунд я последва и скоро чу гласове, меките тонове на лютня и певец. Миришеше силно на рози и прясно окосена трева. Живият плет образуваше сложни шарки и тя спря за момент, възхитена от невероятно сполучливата фигура на паун с разтворена опашка. В следващия миг от отвора в живия плет се появи истински паун, изкряка възмутено и разтвори опашка. Розамунд се стресна, после обаче се засмя и се втурна да догони Джоан, която вече беше стигнала до арката. Двете влязоха в друга градина с четириъгълна форма. В центъра й се издигаше стар дъб, на могъщото му стъбло се бе облегнал млад мъж и свиреше на лютня. Розамунд едва не припадна. Певецът беше Уил Крейтън, обкръжен от три млади дами и двама джентълмени, насядали върху килими на тревата.

Джоан се запъти право към групата. Уил вдигна поглед и я посрещна с ленива усмивка.

— Я виж ти, лейди Джоан. Възхитително. Както виждам, успели сте да избягате от лапите на нашата лейди Шрузбъри.

Джоан се изпъчи гордо и запърха с мигли.

— Нейно величество ни освободи за днес следобед. Освен това ми възложиха да разведа нашата нова почетна дама из палата. Нали разбирате, горката може да се обърка.

Тя посочи Розамунд, която бе спряла на няколко крачки зад нея.

Очите на Уил се разшириха леко, като я видя, но в следващия миг той се овладя и попита със същата ленива усмивка:

— А коя е новата почетна дама?

Розамунд се успокои — Уил нямаше да издаде, че се познават. Изненада се колко приятно й стана, като го видя в тази непозната, враждебна среда. Знаеше обаче, че има право да го поздрави само със скована дворцова усмивка. Направи лек реверанс и се представи:

— Розамунд Уолсингъм, сър. — Усмивката й включваше цялата група.

Уил остави лютнята си и се поклони.

— Мистрес Уолсингъм. Аз съм Уил Крейтън, винаги на вашите услуги. За мен е чест да се запозная с вас. Да не би да сте роднина със сър Франсис?

При този въпрос очите му светнаха съзаклятнически и Розамунд едва се удържа да не се засмее, но продължи да играе отредената й роля.

— Сър Уолсингъм е мой братовчед.

След като разбраха за роднинските й връзки, другите двама джентълмени също се надигнаха и я поздравиха с учтиви поклони. Дамите си останаха седнали, но и се усмихнаха дружелюбно и тя се учуди на контраста с поздравите на придворните дами.

Невероятно красива жена с тъмна коса и тъмносини очи, които изглеждаха почти виолетови, я заговори първа:

— Добре дошла в двора, мистрес Уолсингъм. Винаги се радваме на новите лица сред нас. Седнете, ако желаете. — Тя потупа килима до себе си.

Розамунд седна грациозно, изненадана, че това й се удава въпреки кринолина. Джоан я последва и се опита да прикрие луничките си с дантелена кърпичка.

Уил посочи лютнята си.

— Тъкмо композирах меланхолична любовна песен за две красиви очи. Даже много красиви.

Всички от групата се засмяха, една от дамите се изчерви леко. Подадоха на Розамунд кошничка с череши, а Уил Крейтън подръпна струните на лютнята и продължи да композира.

Разкошните кестеняви къдрици, изкусно разрошени, паднаха над едното му око, когато се наведе над инструмента. Розамунд веднага разбра, че това е търсен ефект. Ако си мислеше, че това му придава романтичен вид, той беше абсолютно прав. В момента изглеждаше като съвършеното олицетворение на дворцовата любов. Пръстите му бяха дълги и тънки, гласът му звучеше много приятно. Все пак тя не можа да скрие лекото си разочарование от думите му и от чувствата, които предизвика у нея баладата. Каза си обаче, че не е честно да сравнява аматьорските опити на Уил Крейтън с необузданите стихове на Кит Марлоу или с нежната поезия на Томас Уотсън, и то пред група придворни. Освен това нямаше нищо против да седи под слънцето и да го слуша.

Изведнъж Джоан скочи и извика уплашено:

— Божичко, Розамунд, отсъстваме почти час! Бързо да се връщаме! Тази вечер кралицата ще се храни с придворните, а после ще има танци. Трябва да се приготвим.

Розамунд видя как Уил Крейтън протегна ръка да й помогне да стане и я улови. Той й се усмихна, наклони глава, усили натиска и я вдигна. Тя се изправи много по-грациозно от Джоан.

— Надявам се, че и вие ще танцувате тази вечер, мистрес Уолсингъм.

— Разбира се, че ще танцува — отговори вместо нея Джоан. — Кралицата не позволява на почетните дами да стоят до стената. Самата тя много обича да танцува.

— Очевидно се налага и аз да танцувам, мастър Крейтън. — Розамунд срещна погледа му и също се усмихна съзаклятнически. — Дами… джентълмени. — Тя направи реверанс пред компанията и бързо последва Джоан към двореца.

— Коя е тъмнокосата дама с толкова необикновени тъмносини очи? — попита любопитно Розамунд, когато минаха през арката.

— О, това е Агата, лейди Ленстър. Наполовина французойка. Беше омъжена за ирландски граф. От две години е вдовица. В двора постоянно се обзалагат кой ще е следващият й съпруг — обясни Джоан. — Кралицата трябва да вземе решение, но засега се въздържа. — Тя понижи глас. — Разправят, че Агата не чака новия си съпруг, а се забавлява с най-различни мъже. Ако кралицата разбере, сигурно ще я заточи в Ирландия. Може даже да я върне във Франция. Не разбирам защо рискува. Сигурно е много смела…

— Изглежда твърде млада за вдовица. — Розамунд беше възхитена от синеоката дама. Незнайно по каква причина се чувстваше привлечена от нея. Хареса усмивката й, а дяволитостта в очите й събуди любопитството й. — Сигурно й е било приятно в брачното легло и сега не може да се откаже от плътските удоволствия.

Джоан я погледна изненадано.

— Не е по-млада от повечето дами в двора. Със сигурност е навършила двайсет. Освен това не мисля, че има жени, които се наслаждават на брачното легло.

— Аз пък смятам, че не може да е чак толкова лошо — възрази Розамунд, макар че единствената й представа за плътските радости беше от брат й и Кристофър Марлоу. Но й се струваше разумно да приеме, че мъжът и жената също могат да се наслаждават на връзката си.

— Обаче моята сестра казва друго — отговори мрачно Джоан и побърза да смени темата. — Преди седмица Нейно величество също вечеря с придворните. Винаги когато го прави, има някакво забавление, а после и танци. Всички се храним в голямата зала. Иначе кралицата вечеря частно, а ние сме длъжни да й правим компания, но не ядем. Преди това ни поднасят вечеря в стаите ни. Уморително е да стоим прави цели часове, докато кралицата си хапва по малко гълъбов пастет.

Розамунд се опита да си представи какво я очаква и се намръщи.

— Трябва ли да облека нещо друго за вечерта?

— Да, придворните дами носят официални рокли. — Джоан я погледна изпитателно отстрани. — Имате ли и друга официална рокля?

— Да, донесла съм си още една — призна Розамунд.

— Щастливка — отсече хладно Джоан.

— Лейди Уолсингъм ми уши официални рокли от свои стари тоалети — обясни тихо Розамунд, надявайки се признанието й да умилостиви Джоан, която засега беше единствената й приятелка сред служителките на кралицата. Уил Крейтън, разбира се, беше друго нещо. Дано се сприятели и с лейди Ленстър…

— Повечето от нас преправят роклите си и им добавят по нещо — обясни Джоан. — Слава богу, Нейно величество не понася дамите да й правят конкуренция. Ако види, че някоя дама има по-разкошна рокля от нейната, мадам побеснява и започва да хвърля разни неща.

Агата се облегна на стъблото и усети грапавата кора в гърба си. Арно я притискаше немилостиво. Той повдигна брадичката й и устата му грубо се впи в нейната. Тя се отдръпна и той стегна хватката си. Езикът му проникна дълбоко в устата й. Неизбежната горещина нахлу в слабините й, мускулите на бедрата й затрепериха от възбуда и от постоянния страх да не ги разкрият. Арно обичаше тези номера. Често се случваше да се любят на открито, в градината на двореца, където постоянно минаваха хора. Опасността да ги видят засилваше и неговата, и нейната страст.

Мъжът рязко се дръпна от нея и я принуди да коленичи. Полите й се разпростряха по земята. Тя знаеше какво се иска от нея. Пръстите й сръчно развързаха панталона му. Взе пениса му в устата си и той проникна дълбоко в гърлото й, както преди с езика си. Изпълни я без остатък и очите й се напълниха със сълзи. Той задържа главата й между ръцете си, мърморейки нещо неразбрано, докато езикът й се движеше все по-бързо и го водеше към върха. През червената мъгла, която изпълваше главата й, тя чу в далечината гласове и смях. Обзе я паника и заплаши да я надвие. След миг падна назад и затисна уста с длан.

Той я погледна отвисоко и на устните му заигра усмивка.

— Вържете ме.

Агата се подчини. Толкова бързаше, че прояви несръчност и за малко да скъса връзките. Този следобед остана незадоволена, но това се случваше често. Арно отлично знаеше, че вечерта ще му се отдаде с буйна страст.

— Има ли някой нов в двора? — попита той и отстъпи настрана, без да направи опит да й помогне да стане.

— Една нова почетна дама. Днес се запознах с нея. Казва се Розамунд Уолсингъм. — Агата го погледна любопитно. — Защо питаш?

Арно вдигна рамене.

— Просто питам. Искам да знам какво става тук, скъпа, а вие сте в подходящата позиция да ме осведомявате. Дали е роднина с държавния секретар?

— Каза, че сър Франсис й бил братовчед.

Агата се изправи и приглади полите си. Арно се усмихна обещаващо.

— Най-добре си вървете. Трябва да се преоблечете за вечеря.

— Ще се видим ли по-късно?

— Зависи. Вероятно ще играя до късно през нощта. Ако искам да ви видя, ще пратя някой да ви доведе. — Той се поклони подигравателно и изчезна.

Агата го прокле тихо, но тялото й копнееше за следващата им среща. Тогава ще му даде да разбере.

10

Когато Джоан и Розамунд най-после се добраха до спалнята си, другите придворни дами вече бяха там. Те си бъбреха, помагаха си взаимно с шнуровете и фуркетите и почти не обърнаха внимание на двете девойки.

Джоан помогна на Розамунд да разопакова останалите рокли. Когато извади розовата кадифена рокля, избродирана с перли, разговорът замлъкна и всички жени се обърнаха любопитно към двете млади дами.

— Много хубава рокля — оповести Арабела Веси уж шепнешком, но така, че да я чуят всички. — Но розовото, естествено, не подхожда на този цвят на косата. Какво ли си е въобразявала онази, която я е поръчала?

Розамунд прехапа устни, за да спре резкия отговор, който напираше на устните й. Помнеше съвета на лейди Уолсингъм: старай се да не си създаваш врагове, даже когато искаш да защитиш себе си или благодетелката си. Розамунд се направи, че не е чула забележката, и окачи розовата рокля в шкафа. Наложи се да я набута в ъгъла, защото много внимаваше да не отнеме мястото на другите. Довечера щеше да облече същата смарагдовозелена рокля като при представянето си.

Розамунд прибра и останалите си вещи и помогна на Джоан да затегне шнуровете на официалната си рокля. Младата жена се хвана здраво за таблата на леглото и настоя Розамунд да я стегне още.

— Непременно трябва да имам талия, която мъжът може да обхване с ръце — изохка тя. — Поне още един сантиметър, Розамунд!

— Ако го направя, ще ви счупя някое ребро — възрази девойката и завърза шнуровете. — Даже най-силният мъж не би бил в състояние да направи талията ви още по-тънка.

Джоан също й помогна да се облече. Съквартирантките им все така ги изключваха от разговора си. Добре, че скоро напуснаха стаята като ято крякащи гъски. Двете девойки въздъхнаха облекчено. Розамунд се зарадва, че останаха сами. В компанията на по-възрастните дами се чувстваше така, сякаш те имаха власт да й сторят зло.

Джоан отиде до вратата и се вслуша, после помоли тихо:

— Застанете на прага и гледайте навън. Ако някой се появи на стълбата, веднага ми дайте знак.

Тя прекоси стаята с бързи крачки и отвори раклата пред първото легло. Развеселена, Розамунд изпълни молбата й и погледна към стълбата.

Джоан извади от раклата малка кутия, отвори я предпазливо и потопи дантелената си кърпичка в съдържанието. Намаза бузите и носа си, затвори кутийката, прибра я в раклата и пусна капака. След това отиде при Розамунд, която продължаваше да стои на прага.

— Сега по-добре ли изглеждам? Виждате ли петна?

— Не, няма никакви петна.

Розамунд преглътна критиката си. Тебеширенобялата пудра скриваше луничките на Джоан, но я правеше бледа като смъртник. Но приятелката й сигурно смяташе, че всичко друго е за предпочитане пред луничките.

Джоан попипа бузите си с връхчетата на пръстите.

— Арабела няма да забележи, че съм й взела от пудрата. Само потопих кърпичката си. Хайде, трябва да побързаме. Когато кралицата влезе, всички придворни дами трябва да са по местата си.

Розамунд запомни завинаги първата си официална вечеря в двореца. И след години разказваше за нея с искрено вълнение. Остана с безброй объркани впечатления, някои от които я разтреперваха от срам. Първо, отредиха й място сред придворните дами с висок ранг — те седяха на дълга маса точно под кралския подиум, поставен в средата на банкетната зала в Уайтхол. Джоан бе влязла преди нея, защото лейди Пембрук й заповяда да й носи шлейфа, и когато влезе в огромната, осветена от безброй свещи зала, Розамунд не я забеляза никъде. Виждаше пред себе си само феерия от цветове, лицата се размиваха пред очите й, а миризмата на печено месо я замая и болезнено й напомни, че умира от глад. Без да знае какво да прави, тя се запъти към подиума на кралицата през безкрайната зала. Навсякъде се виждаха дълги маси, по които плътно един до друг седяха придворни и разговаряха оживено.

Съседките й по маса, все от първите придворни дами на кралицата, се закискаха подигравателно, когато тя седна сред тях, но не казаха нито дума. След малко се появи кралски камерхер и я уведоми с висок глас, че мястото, което си е избрала, не отговаря на статута й.

Пламнала от срам, Розамунд с мъка прехвърли широките си поли и шлейфа през пейката и забърза към долния край на масата, където седеше Джоан.

— Трябваше да ви предупредя — пошепна й тя и й помогна да се настани до нея. — Нашето място е в края на трапезата. Никога повече не повтаряйте тази грешка, защото ще ви накажат.

Розамунд кимна мрачно и се опита да охлади горещите си бузи. Колко ли хора в препълнената зала бяха видели унижението й? Дано поне Уил Крейтън да не е между тях, помоли се пламенно тя.

Вечерята продължи няколко часа. Кралицата, облечена в ослепителна официална рокля, покани френския посланик на мястото отдясно на себе си. Розамунд забеляза, че Елизабет яде и пие умерено. Точно зад креслото й стоеше млад мъж и свиреше на лютня и кралицата явно предпочиташе да слуша музика, вместо да разговаря. От време на време казваше по някоя дума на съседите си и обхождаше събрания в залата двор с внимателен поглед, сякаш искаше да запомни нещо.

Накрая кралицата стана от масата и целият двор се изправи моментално. Тя изчезна през скрита врата в тапетите зад гърба й и придворните й дами я последваха.

Това беше сигнал за края на вечерята и Розамунд въздъхна облекчено. Изминалите часове се оказаха най-неприятното преживяване в целия й досегашен живот. Слава богу, спомените й от по-нататъшното протичане на вечерта бяха много по-приятни.

Придворните се запътиха към съседната, също толкова голяма зала, където вече свиреха музиканти. Група жонгльори и акробати забавляваха публиката през цялото време. Кралицата се усмихваше благосклонно на смешките на придворните шутове в краката й, които се познаваха и чуваха отдалеч по непрекъснато звънящите камбанки на шапките им.

Розамунд оглеждаше с интерес грамадната зала. Очите й търсеха Уил, но не го откриваха никъде.

— Хайде да танцуваме — подкани я Джоан.

Тъй като се страхуваше да не я обвинят в лошо поведение, като само стои настрана и гледа, Розамунд се отказа от търсенето и се нареди след Джоан в редицата на танцуващите. Предстоеше тържествена галарда.

В детството си Розамунд беше вземала уроци по танци, а по природа се движеше леко и грациозно. Ала галардата беше сложен танц и тя съсредоточи цялото си внимание в стъпките. Трепереше от напрежение и почти не вдигаше поглед от краката си. Изведнъж чу съвсем близо до себе си глас с лек акцент:

— Но моля ви, мистрес Уолсингъм! С риск да се покажа ужасно самомнителен, все пак твърдя, че съм много по-интересен от чифт крака, макар и невероятно фини.

Розамунд стреснато вдигна глава и срещна две жълто-кафяви, дълбоко хлътнали очи, осветяващи лице с маслинен тен. Леко кривата, но невероятно чаровна усмивка разкри две редици снежнобели зъби.

— Простете, не знаех… — заекна тя, но много бързо разбра, че думите й нямат смисъл, и се намръщи. — Вие очевидно разполагате с предимство пред мен, сър. Не си спомням да са ви представили.

Мъжът се засмя, хвана ръката й, завъртя я умело и я изведе от редицата на танцуващите. Крачеше с абсолютна сигурност и Розамунд му завидя.

— Права сте, скъпа, никой не ме е представил. Случайно знам името ви, защото попитах човек, който ви е бил представен, а именно лейди Ленстър. Може би си спомняте, че сте я срещнали днес следобед.

Усмивката му я замая, тихият глас с едва забележим акцент звучеше изкусително, а очите му сякаш не виждаха нищо друго, освен нея. Розамунд се обърка от този порой впечатления.

— Да… разбира се, че си спомням. — Тя го погледна с будно внимание и той разбра неизречения въпрос.

— А, питате се защо съм поискал да узная името ви, нали, вместо да помоля някого да ме представи? — Непознатият вдигна перфектно очертаните си черни вежди. — Прав ли съм?

— Да — кимна вече поуспокоена Розамунд. — Но ако смятате, че е настъпил моментът да се представите и да възстановите равновесието, аз няма да възразя, сър.

В очите му блесна одобрение.

— Ама че съм невъзпитан! Най-покорно моля за извинение, мистрес Уолсингъм. Шевалие дьо Вожиро, на вашите услуги, мадам. — Той се поклони и поклонът стана съвсем естествена част от танцовите стъпки. — Осведомих се как се казвате, защото проявявам голям интерес към новите хора в двора. Обичам пръв да научавам най-новите клюки, разбирате ли?

— О, чувствам се поласкана, сър — отговори Розамунд и очите й засвяткаха. — Днес е първият ми ден в двора и фактът, че съм станала обект на клюки, е истински комплимент. Съмнявам се, че скоро ще се възстановя от шока.

— Много умело ми показахте колко съм лош. Не съм искал да ви обидя, повярвайте.

Розамунд го огледа с добре изиграна сериозност.

— Знаете ли, Шевалие, трябва да помисля дали да ви повярвам.

Розамунд внезапно забеляза, че се държи съвсем различно от обикновено, и се наслади на новата си самоувереност. Имаше чувството, че атмосферата около нея се е наелектризирала. Музиката продължаваше да свири, а мъжът я водеше умело в танца и изпълняваше с лекота всяка следваща фигура.

Музиката постепенно затихна, танцуващите изпълниха грациозно последните стъпки и застинаха неподвижни. Розамунд направи реверанс, партньорът й се поклони.

— Искате ли да продължим да танцуваме? — Мъжът улови ръката й и я стисна съвсем леко.

Розамунд моментално си припомни друг съвет на Урсула: не прави нищо, за да предизвикаш приказки по твой адрес. Старай се да не правиш впечатление, все едно по какъв повод. Тя се усмихна и поклати глава.

— Боя се, че не мога повече, Шевалие. Уморих се.

Вожиро моментално пусна ръката й, поклони се и излезе от редицата на танцуващите.

— Неутешим съм, мадам, но се надявам да задълбочим познанството си по друго време и на друго място.

Тя се усмихна и се отдалечи, много доволна от себе си.

— Розамунд! Розамунд!

Настойчивият шепот я накара да се обърне. Зад стенния килим, скриващ дълбока прозоречна ниша, Уил й правеше знаци. Тя се огледа. Никой не се интересуваше от нея. Наистина нямаше как да е сигурна, но все пак реши да рискува и му даде знак да дойде при нея. Едно беше да разговарят на открито, пред очите на целия двор, и съвсем друго да се скрият в нишата.

— Нямах представа, че сте толкова страхлива, мистрес Розамунд — промърмори Уил и се приближи със святкащи очи. — Аз пък се надявах на тайна среща зад килима. Исках да ви покажа как да се измъквате от строгите правила на двора, стига да имате малко кураж.

— Още не съм събрала такъв кураж. Всичко тук е ново за мен. На всеки ъгъл дебнат капани.

— Разговорът ви с Арно дьо Вожиро явно мина много приятно — отбеляза Уил и в погледа му светна подозрение.

— О, така ли? — попита небрежно тя и изведнъж реши да го подразни. — Всъщност да, беше много приятен.

Уил вдигна вежди.

— Сигурен съм. Смятат го за културен и изключително забавен. Нейно величество цени компанията му. — Уил посочи галерията и Розамунд видя, че партньорът й от танца води Елизабет към паркета.

— Очевидно трябва да се чувствам поласкана, че този изтънчен придворен е проявил снизходителност и е говорил с новачка като мен — отбеляза иронично тя. — Ако предложението ми не е твърде смело за новачка, каня ви да се присъединим към танцуващите. Случайно познавам много добре този танц… сигурно защото е селски.

— Чувствам се почетен, мадам. — Уил се поклони, хвана ръката й и я поведе към паркета.

— Брат ми спомена, че искате да пишете пиеси — започна тя, когато една от фигурите на танца отново ги събра.

За първи път Уил сякаш изгуби самоувереността си.

— Почти съм написал една драма, но досега не съм посмял да я покажа на никого — призна тихо той.

— Защо не помолите мистър Марлоу да я прочете? Или брат ми? Знам, че много хора ценят Томас като театрален меценат.

Уил се усмихна едва ли не плахо.

— Боя се, че не знам как да защитавам собствените си интереси. Страхувам се да покажа сътвореното от мен на човек, който разбира от театър. Съзнавам, че се целя твърде високо. Сигурно още не съм готов.

— Ако желаете, ще попитам брат си или мистър Марлоу. Може би ще мога да ви помогна.

— Наистина ли ще го направите?

Сините му очи изведнъж потъмняха, гласът му стана по-дълбок и настойчив.

— Да — отговори просто тя.

— Не е ли добре първо да прочетете пиесата, за да решите струва ли си да се застъпите за мен? — попита той и тя ясно усети самоиронията в гласа му.

— Разбира се, ако нямате нищо против. Много ми е интересно да видя какво сте написали.

Той стисна ръката й и очите му светнаха от радост. Изведе я от редицата на танцуващите, за да са по-далеч от любопитните.

— Искате ли утре рано да се срещнем в тайната градина? Веднага след изгрев-слънце. Тогава е пусто и аз ще ви покажа пиесата си.

Розамунд го изгледа шокирано.

— Къде се намира тази тайна градина?

— О, забравих, че това е първият ви ден в двора. — Уил вдигна вежди. — Тогава ще ви чакам в пет сутринта под стълбата към вашата спалня. Службата ви при кралицата започва едва след закуска.

— Откъде знаете?

Уил се ухили съзаклятнически.

— Аз съм в двора от три години, мистрес Уолсингъм. Познавам добре навиците на Нейно величество. И вие ще ги опознаете бързо, повярвайте.

— Може и да ги опозная… някога. В момента съм напълно объркана. — Розамунд забеляза, че Джоан е застанала наблизо и ги наблюдава. — По-добре да се разделим. Ще се срещнем утре сутринта. Желая ви хубава нощ, Уил. — Без да чака отговора му, тя се отдалечи бързо.

Розамунд отиде при Джоан, която я посрещна с обвинителен поглед.

— Изглеждахте много интимна с Уил Крейтън.

— Не, разбира се… просто танцувахме. Да не би нещо да не е наред с него?

— Работата е там, че той непрекъснато флиртува. Искам да ви предупредя. Опитва се да се сближи с всяка новачка в двора, но бързо губи интерес. Точно когато жената повярва, че се е влюбил в нея, той я захвърля като горещ картоф.

— О, благодаря за предупреждението. — В погледа на Розамунд светна любопитство. — И с вас ли постъпи така?

Ядното изчервяване на младата дама беше достатъчен отговор. Когато се качиха в спалнята, Розамунд вече беше напълно сигурна, че трябва да запази утрешното си рандеву за себе си.

Робин Поули седеше в кръчмата „Червения лъв“ в село Чартли. Срещу него се бе разположил Фелипс и пиеше бира.

— Значи откакто сте пристигнали, не сте влизали във връзка с Мария Стюарт?

Поули поклати глава. Изглеждаше много добре: тъмнокос, с матова кожа, облечен в скъпи дрехи, с фина дантела на шията и маншетите, със златни копчета на пурпурночервената жилетка. Само очите му — малки, дълбоки, воднистосини — разваляха общото впечатление.

— Според Полит тя не става от леглото. Доколкото разбрах, щом оздравее, ще изпрати да ме повикат. Както обикновено, ще се свържа с момичето, което се грижи за нея. Тази Барбара Кърл е готова на всичко за Мария, защото тя е кръстила детето й, когато Полит отказал церемонията да бъде извършена от католически свещеник.

Фелипс кимна мрачно.

— Спомням си. Дамата е смела, трябва да й се признае. Враждебността на Полит не е лек товар. — Отпи глътка бира и продължи: — Много добре изглеждате, Робин, за човек, едва наскоро освободен от затвора във Флийт.

Поули се изсмя тихо.

— Не е трудно да си доставиш някои удоволствия, ако разполагаш с достатъчно средства, за да подкупваш пазачите в затвора. Уредих няколко добри сделки. Двама свещеници, уплашени до смърт от историите ми за уредите за мъчения на Топклиф — пейки за разтягане и дъски за притискане на пръсти — вече са на път към англиканската колегия в Реймс, за да шпионират заговорниците в собствената си църква и да докладват за готвените комплоти. Те ще ми съобщават какво се върши там, а аз скоро ще ги последвам, за да съм сигурен, че не ме лъжат. — Той изпи почти цялото канче наведнъж и попита: — А как е нашият господар и повелител?

— Уолсингъм плете мрежата си — отговори Фелипс — и примамва мухите. Хората говорят за заговори и той слуша. Отец Балард, мисионерът, който се крие под името капитан Фортескю, отново работи. Уолсингъм е пуснал по петите му Бърнард Мод. Наел е още един човек… някой си Кристофър… Кит, както го наричат. Кит Марлоу. Човек от „Тялото Христово“.

Поули кимна.

— Уолсингъм проявява голям интерес към онези от Кеймбридж. Този Марлоу сигурно е учен?

— Да, кара магистратура, освен това пише стихове и пиеси. Отличава се с еретически възгледи, проявява се като атеист и щом се напие, започва да говори какво ли не. — Фелипс удари с канчето по масата, за да привлече вниманието на кръчмаря. — Момъкът много обича да си пийва. И не е склонен да посвети живота си на Църквата, която ще му носи не повече от пет фунта на година… ако има късмет.

— Значи е узрял за мрежата на паяка?

— Точно така, Робин, узрял е. Засега работи с младия Уолсингъм, но господарят възнамерява да го прати при Гилбърт Гифърд, за да внесе малко провокация в групата на Балард.

Леко движение на изхода привлече вниманието на Робин. Той кимна едва забележимо на Фелипс, стана и прекоси задименото помещение.

— Мистрес Кърл. Мен ли търсите?

— Да, мистър Поули. Нося ви писмо от кралицата, моята господарка. Не очаквах да ви видя отново толкова скоро. — Жената се огледа страхливо и мушна писмото в ръката му. — Сър Еймиъс й отне официалното кресло и кралското знаме.

— Бедната дама… Разбирам как се чувства. — Робин говореше тихо, със съчувствие, но избягваше да гледа Барбара. Вероятно последните събития бяха причина за писмото на Мария. От седмици не беше писала на поддръжниците си.

Той кимна за сбогом и Барбара Кърл излезе на бегом от кръчмата. Робин се върна при Фелипс, сложи писмото на масата и кимна доволно.

— За Шотландия. Сигурно е кодирано, но ще се справите.

— Тя използва прости кодове — обясни Фелипс и скри писмото в джоба на жакета си. — По-късно ще го прочета.

Робин трудно скри разочарованието си. Знаеше си мястото в мрежата на Уолсингъм. Смятаха го за важен посредник, но не чак толкова, че да заслужава доверието на шефа на тайните служби. Той беше инструмент, нищо повече. Но му плащаха добре и работата му харесваше. Наслаждаваше се на дръзките си номера и непрекъснато измисляше нови. Харесваше му хората да зависят от него. Знаеше, че никой не му се доверява напълно, най-малко държавният секретар, но това не го притесняваше. Той имаше един-единствен интерес: собственото си благо. Продаваше се на онзи, който му плащаше най-много. За момента това беше Франсис Уолсингъм.

— Полит й е отнел кралските символи — съобщи тихо той.

— Да, по нареждане на Нейно величество… по-скоро на Уолсингъм. Държавният секретар предложи и Нейно величество не възрази.

— Може ли да се каже, че това е първата крачка?

— Много точно определение. Уолсингъм гради камък върху камък. — Фелипс стана. — Имам уговорка за обяд с Полит. Утре сутринта може би ще имам инструкции за вас. Ще ви върна писмото, за да го пратите в Шотландия.

Робин кимна и поиска още бира. Предстоеше му да пътува до Шотландия, за да предаде писмото, но това не го плашеше. Обичаше опасностите и предизвикателствата. Шотландия беше само на два дни път от Северна Англия. Предпочиташе да язди, вместо да прекосява с кораб непредвидимия Ламанш.

11

Притисната под тялото на любовника си, Агата се размърда. Главата му почиваше на рамото й, гърдите му тежаха върху нейните, дългите крака бяха стегнали бедрата й в желязна хватка. През дългите нощни часове той й беше дал всичко, което можеше да желае, и още повече. Отново и отново я водеше към върха и го отлагаше до границите на възможното. Екстазът й беше толкова силен, че тя сякаш се разтваряше в нищото. А когато той самият си позволяваше да експлодира, разтоварването беше толкова мощно, че го докарваше почти до безсъзнание.

Тя помилва гърба му, наслади се на играта на силните мускули под опънатата кожа, вдъхна аромата на косата му. Един кичур се плъзна по носа й и тя кихна. Тялото й се разтърси под неговото.

Арно загриза меката кожа на рамото й. Тя се опита да го избута от себе си, той се засмя тихо и я остави да се мъчи. След малко вдигна глава и попита дрезгаво:

— Омръзнах ли ти вече, сладката ми?

— Не — отговори решително тя и привлече главата му към устата си.

Той я целуна бавно и лениво, претърколи се настрана и скочи от леглото. Агата се облегна на възглавниците и проследи движенията му с чувствено удоволствие. Арно наля две чаши вино от кристалната гарафа на масичката, поставена пред прозореца. Оловните стъкла бяха махнати и лекият бриз влизаше свободно в стаята, но не носеше желаната прохлада. Миришеше повече на гнило от реката.

Агата пое чашата от ръцете на любовника си и му благодари с усмивка. Той отпи глътка вино, наведе се и впи устни в нейните. Ароматът на виното я замая. Арно се изправи бавно и я огледа с присвити очи.

— Много бих искал да направите нещо за мен, скъпа.

Агата се пресегна и попипа жадно дългия, гладък член.

Дори отпуснат, той изглеждаше внушителен и набъбнал в гнездото от черни косми. Докосването й моментално го възбуди и той започна да се надига.

Арно се изсмя тихо и отстъпи назад.

— Не, скъпа, не искам това, поне не в момента. Искам да изпълните едно поръчение.

Агата се нацупи и отпи глътка вино.

— Какво поръчение?

— Нищо напрягащо. — Мъжът отиде до прозореца, където небето на изток бавно просветляваше. Агата прикова поглед в гърба му. Твърдият му задник я възхищаваше.

— Искам да се сприятелите с новата почетна дама мистрес Уолсингъм. Сближете се с нея, предложете й да я научите на правилата в двора, особено на неформалните. Надявам се, че ме разбирате. Влезте в ролята на нейна менторка. Опитайте се да я убедите, че няма нищо лошо в дребните флиртове. Че кралицата ги толерира.

— Защо?

— Защото имам намерението да я прелъстя, скъпа моя, и искам да я подготвите за мен. — Арно говореше бавно, подчертавайки всяка дума, и Агата остана шокирана от откровеността му.

— Искате да я прелъстите? — повтори невярващо тя. — Защо?

— Дощя ми се да имам в леглото си девственица — отговори през смях кавалерът.

— Значи вече не съм ви достатъчна? — попита глухо Агата и преглътна мъчително.

Той се обърна и тъмният, настойчив поглед я изнерви допълнително.

— Вие сте несравнима. Вие сте всичко, което един мъж може да си пожелае. Но дори най-прекрасният вкус се изчерпва и човек изпитва нужда от освежаване. В момента се нуждая от нещо свежо.

Агата усети как в сърцето й се надига необуздан гняв. Беше свикнала да му се подчинява, но той отиваше твърде далеч.

— Това не ми харесва, Арно.

Той отиде при нея, наведе се и сложи ръце от двете страни на главата й. Устата му беше в непосредствена близост до нейната.

— Ще установите, че след малкото приключение с мистрес Уолсингъм ще стана още по-добър, скъпа моя. Обещавам ви го. Ще ви задоволявам така, както и насън не можете да си представите.

Побиха я тръпки. Арно винаги изпълняваше обещанията си. Въпреки това продължи да възразява.

— Тя е твърде млада и невинна за мъж като вас, Арно. По-добре се освежете с някоя по-опитна.

Мъжът поклати глава.

— Смисълът на действията ми е друг, скъпа. — Очите му, жълто-кафяви като на тигър, задържаха погледа й и съпротивата й угасна. Този човек имаше власт над нея, но не беше само това. Той умееше да й причинява сладка болка и тя не искаше да се лиши от нея. Той я разбираше, познаваше потребностите и желанията й като никой друг преди него. Тя беше неспособна да му откаже каквото и да било, даже когато то беше против собствените й интереси.

— Ще се опитам — отговори предпазливо тя. — Но не съм сигурна, че ще успея. Може малката да не се поддава на изкушения.

— Според вас възможно ли е такова нещо, скъпа? — попита той уж небрежно, но погледът му се помрачи.

Не, разбира се, помисли си Агата. Коя жена би устояла на чара на кавалер Вожиро? Въпреки това предпочете да не му отговори.

Арно изтълкува мълчанието й като съгласие и се изправи.

— Време е да си вървите, скъпа. Ей сега ще стане светло.

Агата остави чашата на шкафчето до леглото и стана. Изведнъж се разтрепери от студ и посегна към нощницата си. По-добре да не се показва гола пред Арно. Обикновено се наслаждаваше на възхищението му от голото й тяло, но в момента мислеше единствено за това, че той иска друга жена в леглото си. Тя се загърна в лек халат и обу сатенените си чехлички.

Без да каже дума, Агата се запъти към малката врата в задния край на стаята, която водеше към задната стълба. Арно я настигна с две крачки, обърна я към себе си и впи устни в нейните. Агата се опита да се съпротивлява, макар да знаеше, че е напълно безсмислено. Страстните му целувки я подлудяваха и тя се поддаде с примирена въздишка. Когато той най-сетне я пусна, тя попипа подутите си устни и го погледна мълчаливо.

Той й кимна сериозно.

— Моля ви, скъпа, изпълнете желанието ми. Съзнавам, че се държа странно, но ви уверявам, че копнежът ми да се порадвам на девствена плът няма нищо общо с вас. Това е просто каприз и със сигурност няма да трае дълго. Ще продължим да се срещаме. — Той помилва очите й с език и тя потръпна. — Повярвайте ми, Агата, нищо не е в състояние да ме отдели от вас.

— Знаете, че не мога да ви откажа — отвърна тихо тя. — И кога ще започне прелъстяването?

— Веднага. Надявам се днес следобед да ви намеря край реката в нейната компания, когато дамите на кралицата са в почивка.

— Е, добре — въздъхна Агата и слезе по дървената стълба, която я изведе до един рядко използван коридор, водещ право към нейните покои. Жилището й беше много по-малко и бедно в сравнение с това на кавалера. Управителят на кралската резиденция разпределяше стаите според ранга на придворните, но много внимаваше дали съответният човек се ползва с благоволението на кралицата, фаворитите от мъжки пол бяха настанени много добре, докато самотните дами получаваха най-обикновени стаи.

Розамунд лежеше будна, взираше се в розовата ивица на хоризонта и се вслушваше в тежкото дишане с леко похъркване на Джоан. Другото момиче се раздвижи, сламата изскърца и Розамунд се уплаши съседката й по легло да не се събуди. След малко трябваше да слезе на първия етаж и да се срещне с Уил Крейтън, макар че тази тайна уговорка й се струваше безумна и много опасна. Не знаеше почти нищо за живота в двора и помнеше предупреждението на лейди Уолсингъм да е постоянно нащрек и да не предприема рисковани стъпки. Защо се съгласи с предложението на Уил? Къде остана здравият й разум?

Въпреки това беше решена да последва импулса си. Може би ще настине, може би някой ще я види, но какво от това? Розамунд стана от леглото и изтръпна от допира на босите си крака до голите дъски на пода. Беше приготвила дрехите си върху раклата до леглото и се облече бързо. Не смееше дори да диша, за да не събуди някоя от спящите жени. След танците дамите си бяха легнали късно и сега спяха дълбоко и непробудно. Хванала обувките си в ръка, Розамунд се промъкна на пръсти до вратата, отвори и излезе на стълбата.

На горния етаж цареше пълна тишина. Вратите към спалните на придворните дами бяха здраво затворени. Розамунд спря само за миг, колкото да обуе обувките си, и едва сега забеляза, че в бързането си не е сложила чорапи.

С леки стъпки се спусна надолу по стълбата и огледа коридора. Уил Крейтън не се виждаше никъде и тя се укори за глупостта си. Той или не е имал никакво намерение да се срещне тук с нея и просто си е поиграл, което явно беше любимият му спорт в двореца, или се беше успал.

Тя обаче беше вече будна и реши да се възползва от кратките мигове свобода. Огледа се нерешително, питайки се как да стигне до градината, и в този миг чу тихо свирукане, сякаш от птица. Идваше от малка ниша по-нататък в пустия коридор. Розамунд се обърна стреснато. От нишата излезе Уил Крейтън. На лицето му грееше усмивка. Той размаха шапката с фазаново перо и се запъти към нея. Поклони се тържествено и рече:

— Желая ви добро утро, мистрес Розамунд. Вече се боях, че след снощните танци няма да се събудите толкова рано.

Изобщо не изглежда уморен, помисли си Розамунд, и отвърна ведро:

— Аз съм омесена от доста твърдо тесто, мастър Крейтън.

— Да, разбира се, нали сте от рода Уолсингъм. — Той я измери с преценяващ поглед и изду пълните си устни в многозначителна гримаса.

— Знам, че познавате брат ми Томас, но какво ще кажете за държавния секретар?

— За съжаление не го познавам толкова добре, колкото ми се иска. С радост бих постъпил на служба при него — призна откровено Уил и кокетството напълно изчезна от лицето му. — Знам, че предлага работа на хора като мен, затова му писах и му предложих услугите си, но все още не съм получил отговор.

— Защо не поговорите с Томас? Или с поета мастър Уотсън. Виждала съм го да идва при братовчед ни на Ситинг Лейн.

Уил я погледна замислено.

— Вие очевидно сте моят добър ангел, мистрес Розамунд — прошепна зарадвано той. — Още днес следобед ще ида да поговоря с мастър Уотсън. Но първо ще гледам представлението в театъра.

— О, наистина ли ще отидете на театър? — попита завистливо Розамунд.

— Опитвам се да ходя всеки ден, но невинаги е възможно. В двора също се дават представления, но последното беше преди седмици. — Уил се запъти към стълбата. — Ще се поразходим ли малко в градината?

— Нали искахте да ми покажете пиесата си?

— Нося я. — Уил се потупа по жакета. — За съжаление не можем да отидем в тайната градина, защото градинарите вече работят.

Розамунд кимна и се постара да запомни заплетения път през коридори, стълби нагоре и надолу, преддверия и зали. Най-сетне излязоха на широка тераса, водеща право в малка, затворена градина. В средата на езерце с рибки се издигаше фонтан. Около езерото бяха наредени каменни пейки.

В градината нямаше жива душа. Тревата все още беше влажна от росата, небето на изток се обагри в червено. Розамунд потрепери и съжали, че не си е донесла шал. Седнаха на една пейка и след кратко мълчание Уил рече:

— Разбирам, че обичате театъра, Розамунд.

— Страстно — призна тихо тя. — Ако можех, щях да ходя на представление всеки ден. Обичам всичко в театъра. Сцената, ставащото отзад, разговорите между актьорите… Обичам да слушам споровете за формата на стиховете, за уменията в битка с мечове. Толкова е романтично — въздъхна тя. Съзнаваше, че не се изразява добре, но не намираше правилните думи.

— Отлично ви разбирам. И с мен е същото. Понякога ме обхваща страх, че никога няма да напиша произведение, достойно за представяне на сцената. — Уил въздъхна тежко и извади от жакета си сноп листа. — Като чух мистър Марлоу да рецитира откъси от пиесата си… „Тамерлан“ се казваше, нали? — разбрах, че още не умея да пиша добре. — Той й кимна колебливо. — Остава ми само да се надявам, че театрите ще поставят и по-лоши пиеси…

Розамунд се трогна от скромността му, която беше в ярък контраст с обичайното му самочувствие.

— Моят брат твърди, че предстои да се открият още много театри и директорите имат нужда от пиеси. В Лондон тъкмо строят нов театър. Ще се казва „Театърът на розата“. Строи го някой си Хенслоу.

— Точно така, Филип Хенслоу. Тоя човек се бърка навсякъде.

— Е, да прочета ли пиесата ви?

Уил отново се поколеба.

— Знаете ли, страх ме е. Вие явно се познавате добре с Кид и Уотсън, да не говорим за мастър Марлоу. А аз не съм достоен дори да ги следвам.

Розамунд се почувства поласкана, че той я смята за познавачка на театъра, но реши, че е длъжна да му каже истината.

— Аз наистина се познавам добре с мастър Марлоу, Уил, но не и с другите. Едва измолих от брат си да ми разреши да отида на театър и през цялото време криех лицето си, за да не ме забележи някой от двора. — Тя протегна ръка и помоли: — Покажете ми какво сте написали.

— Темата е състезанието по стрелба с лък, организирано от Пенелопа, за да избере за кого от многото кандидати ще се омъжи. — Уил сложи страниците в ръцете й и стана. — Прочетете ги, а аз ще се поразходя.

Розамунд зачете бързо. Стиховете бяха лишени от силата, която струеше от редовете на Марлоу и Кид, но поне ритъмът беше приятен. Историята беше проста и романтична, с много възможности за комични сцени. Зрителите със сигурност щяха да ги харесат — Розамунд беше забелязала как реагират на остроумните диалози.

— Е?

Тя не бе чула приближаването му по тревата и се стресна.

— Божичко! Съвсем бях забравила къде се намирам.

— Наистина ли? — попита зарадвано той и метна шапката си на пейката. — Нима ви хареса?

— Във вашата пиеса има много сцени, които ще допаднат на публиката. Историята е пълна с живот и страст. Уверена съм, че на сцената ще изглежда добре.

— А езикът? Стиховете?

— Добри са — отговори с леко смущение тя.

Уил се намръщи и изтръгна ръкописа от ръцете й.

— Разбирам. Не могат да се сравнят с работите на мастър Марлоу или мастър Кид.

Розамунд не беше сигурна дали това е риторичен въпрос, или твърдение, но преди да е намерила думи за отговор, Уил рязко й обърна гръб и се отдалечи.

След минута тя реши, че той няма да се върне, и стана. Дали ще намери пътя до спалнята без водач? Тръгна по моравата с намерение да мине през отвора в живия плет в другия край на градината, но гласът на Уил я повика обратно:

— Моля ви, Розамунд, не си отивайте!

Тя се обърна и го изчака да дойде при нея.

— Прощавайте, държах се като селяк. Ужасно беше от моя страна да ви оставя да се оправяте сама, но понякога съм толкова вбесен от своята липса на талант, че не знам какво върша. Моля да ме извините.

Той взе ръката й и я стисна. Усмихна й се, наполовина извинително, наполовина ласкателно, и усмивката му беше неустоима.

— Не виждам за какво толкова се гневите — отбеляза вразумително тя. — Казах ви, че пиесата ви е подходяща за поставяне и има всички качества да зарадва зрителите. Вместо да я показвате на брат ми и на мистър Марлоу, които мислят само за формата на стиховете, покажете я направо на мастър Алейн или на мастър Хенслоу и ще видите, че те ще я погледнат с други очи. Те търсят пиеси, подходящи за публиката, а вашата е точно такава. Веднага ще разберат какви възможности крие произведението ви.

Уил я слушаше намръщен, но в очите му светна интерес.

— Кой знае, може и да сте права. Може би още днес следобед ще събера смелост и ще покажа ръкописа на Нед Алейн или на Дик Бърбидж.

— Много ми се иска да дойда с вас. Повярвайте, ще ви хваля с всички сили. — Розамунд се засмя и безнадеждно поклати глава.

Уил също се засмя и отново се превърна в дръзкия млад придворен, който очароваше всички.

— Ако се предрешите… оставете ме да помисля… — Той я огледа от всички страни и тържествуващо плесна с ръце. — Сетих се! Ще ви облека като паж! Ще носите жакет и панталон, ще нахлупите шапката дълбоко над очите си и никой няма да ви познае, дори брат ви.

Розамунд го зяпна, сякаш имаше насреща си луд.

— Не говорите сериозно!

— Зависи изцяло от вас. — Очите му святкаха дръзко. — Аз ще донеса необходимите дрехи, от вас се иска единствено да проявите смелост.

За миг Розамунд бе обзета от приятна възбуда, но тя отлетя много бързо. Това беше невъзможно. Уил само я дразнеше.

— Привлекателна идея, мастър Уил, но нищо повече.

Младият мъж вдигна рамене.

— Не сте права. Ако си промените решението, уведомете ме.

Розамунд поклати глава и отговори през смях:

— Крайно време е да се върна в спалнята. Съквартирантките ми сигурно вече са се събудили и се обличат. Покажете ми пътя, ако обичате, и се движете бавно, за да го запомня.

Розамунд си обеща отново да внимава за пътя и щом намери време, да го нарисува на лист хартия. Всъщност й се искаше да направи скица на целия дворец.

Уил я отведе до страничната врата.

— Придворните дами всеки следобед се разхождат на чист въздух. Обичайно е да слязат в градината и да се смесят с другите придворни от свитата или, когато времето е лошо, да обиколят дългата галерия. Ако тази вечер не ви видя след вечеря, ще ви потърся утре следобед, за да ви разкажа как господата театрали са реагирали на предложението ми.

— Ще чакам с нетърпение. — Розамунд го дари с усмивка и той й отговори с поклон.

Коридорите вече бяха доста оживени и двамата продължиха пътя си, без да разговарят. Опитваха се да не правят впечатление и това не беше трудно, защото всеки се движеше към определена цел и мислеше единствено за собствените си дела. Никой не обръщаше внимание на двамата млади придворни. Щом стигнаха до края на коридора, откъдето започваше стълбата към спалнята на Розамунд, Уил й кимна съзаклятнически, сложи пръст на устните си и се отдалечи в противоположната посока.

Когато Розамунд влезе в стаята, Джоан беше почти облечена.

— Мили боже, къде бяхте? Уплаших се, че ще закъснеете. Трябва да сме закусили, преди кралицата да ни повика.

— Събудих се много рано и слязох да се поразходя. — Розамунд се обърна към другите дами, за да им пожелае добро утро, но те демонстративно се правеха, че не я забелязват. — Има ли вода, или трябва сами да си я вземем?

— Носят ни я. — Джоан посочи легена и каната на масата за миене. — Вече не е чиста, защото всички я използвахме.

— О! — Розамунд се потърси от отвращение при вида на мръсната вода. Стана й ясно, че за да се измие с чиста вода, трябва да се събуди преди всички други. Ала възрастните вероятно имаха предимство, затова нямаше особено значение колко ще се старае. Тя реши да се откаже от миенето. Вчера, преди да се представи на кралицата, лейди Уолсингъм бе поръчала да й приготвят ароматна вана. Известно време щеше да се храни със спомена за този лукс.

Придворните дами на кралицата закусваха в малък салон до голямото помещение, където прекарваха дните си в компанията на Нейно величество. Този път Розамунд не се отдели от Джоан и седна в края на дългата маса, начело на която седеше лейди Шрузбъри.

Докато се хранеха, графинята съобщи как ще протече денят, възложи на няколко дами индивидуални задачи и укори две-три от по-младите, които приеха думите й с наведени глави и тихи извинения.

— А вие, Розамунд Уолсингъм…

Момичето за малко да се задави с телешкото месо. Не очакваше да чуе името си.

— Да, милейди?

— Нейно величество желае да присъствате в частните й покои. Ще се явите там точно в единайсет. Аз ще ви придружа.

Розамунд потрепери. Всички дами на масата я зяпаха. Недружелюбни, завистливи, преценяващи погледи. Малката новачка, която би трябвало да се крие в някой тъмен ъгъл и да не се показва, бе привлякла вниманието на кралицата. Дано да е извършила някоя глупост и Нейно величество да я прогони от двора — така беше най-добре за всички, а и ще имат материал за клюки. Много по-страшно беше, ако кралицата е решила да я удостои с благоволението си. Това нарушаваше отдавна установения ред.

— Питам се защо ли иска да ви види — прошепна Джоан.

— Имате ли представа?

— Ни най-малка. — Розамунд поклати глава и остави ножа. Апетитът й изчезна.

Лейди Шрузбъри стана първа. Другите последваха примера й и отидоха в голямата зала. Кралицата щеше да дойде по-късно. Графинята нареди на една дама да чете на глас, а друга да свири тихо на спинета. Останалите трябваше да се заемат с ръкоделие. Розамунд въздъхна и посегна към гергефа, когато графинята я повика.

— Да, мадам?

— Кралицата каза да си прекарвате времето с рисуване. И да се упражнявате в изкуството на краснописа.

Дамата очевидно не беше доволна от това нарушение на правилата, но Розамунд изпита дълбоко облекчение.

— Много ви благодаря, мадам — поклони се дълбоко тя. — Отивам да взема хартия и перо.

— Ще намерите всичко, каквото ви трябва на пулта за писане.

Розамунд седна и много скоро забрави света около себе си. Скицира снощната официална вечеря: подиума с масата на кралицата, самата Елизабет и френския посланик. Мъжът имаше много интересно лице и сър Франсис сигурно щеше да се заинтересува от рисунката.

Няколко минути преди единайсет графинята я повика и Розамунд неохотно остави перото. Стана, приглади полите си и оправи панделката в косата си.

Графинята я измери с преценяващ поглед и кимна.

— Да вървим.

Щом се приближиха, голямата двукрила врата към частните покои се отвори и младото момиче отново се озова пред своята кралица. Този път се чувстваше малко по-спокойна. Приклекна в дълбок реверанс и зачака.

— Станете, Розамунд. — Елизабет й кимна дружелюбно. Розамунд рискува да я погледне набързо. Както обикновено, Нейно величество беше облечена в разкошна рокля, накитът на главата й беше обсипан със скъпоценни камъни, на шията носеше колие с огромни смарагди. Шията й е доста тънка, помисли си Розамунд. Смарагдите сякаш подчертаваха многото фини бръчици. Но общият блясък затъмняваше дребните признаци на стареене.

— Имам работа за вас, дете. — Кралицата посочи масата, където Розамунд бе работила предишния ден. — Прегледайте онези писма. Написани са лошо и аз искам да ги препишете с едри букви, за да могат да ги прочетат и съветниците ми. — Елизабет се усмихна надменно и продължи: — Някои от тях са с доста влошено зрение, затова се налага да пишете ясно и четливо. Да, това е цената на старостта.

Боже, колко е самодоволна, помисли си отново Розамунд. Защо Нейно величество се радваше, че съветниците й са стари и грохнали? Тя направи реверанс в знак, че е разбрала заповедта, седна зад малката маса и започна да пише. Знаеше, че е по-добре изобщо да не отваря уста.

12

— Да излезем на терасата, Розамунд. Чарлз Сингълбъри ще свири на лютня. — Джоан задърпа Розамунд за ръкава и двете млади дами прекосиха с бързи крачки залата, за да стигнат по-скоро до заляната от слънце тераса, която се простираше по цялата ширина на палата с изглед към реката.

Розамунд забеляза няколко групи разхождащи се и разговарящи придворни, но не и онзи, който бе привлякъл вниманието й.

— Както желаете, Джоан. Ще ми кажете ли кой е този Чарлз Сингълбъри?

— О, нов придворен. — Джоан се изчерви и луничките й изпъкнаха още по-ясно. Тя отвори бързо ветрилото и го размаха пред лицето си с надеждата да ги прогони. — Втори син на граф Редмънд.

Розамунд се усмихна многозначително.

— И вие го намирате интересен?

— О, не! — откликна възмутено Джоан. — Как бих могла?

— Откъде да знам? — Розамунд реши да я подразни. — Кой знае, може би и аз ще го намеря интересен…

Двете излязоха на терасата и се присъединиха към малката група, събрала се около младеж с едва набола брадичка, който дърпаше струните на лютнята с голяма сериозност. Много е различен от Уил Крейтън с небрежната му елегантност, реши веднага Розамунд.

— Мистрес Уолсингъм, каква случайност. — Мекият, смътно познат глас я накара да спре. Обърна се и видя лейди Ленстър, седнала само на няколко крачки от тях на ниския зид, който ограждаше терасата, да й се усмихва дружелюбно. Тъмната коса на дамата беше прибрана назад със сребърна лента, лебедовата й шия беше украсена с невероятно красива перлена огърлица. Най-голямата перла се спускаше в дълбокото деколте. Пищните й гърди издуваха избродираната с перли горна част на роклята от копринено кадифе с цвета на огромните й очи.

Розамунд се поклони учтиво.

— Добър ден, милейди.

Лейди Ленстър потупа зида до себе си и Розамунд прие поканата, поласкана от вниманието на дамата. Джоан, която слушаше унесено младия Сингълбъри, не забеляза отдалечаването й.

Лейди Ленстър размаха лениво ветрилото си.

— Какъв прекрасен ден — отбеляза тя.

— Наистина прекрасен…

Скрита зад ветрилото, Агата оглеждаше изпитателно момичето, определено да сподели леглото на любовника й. Защо е избрал тъкмо нея? Съвсем обикновено момиче. Хубавичко, с буйна медноцветна коса и големи зелени очи, но нищо повече. Арно не се чувстваше привлечен от хубавички момичета, той търсеше изключителни жени, каквато беше тя. Затова станаха любовници. Тя например имаше невероятни очи — всички й го казваха. Затова беше необикновена жена, не с налагаща се красота, но по свой начин атрактивна.

Агата си припомни какви инструкции бе получила и започна да плете мрежата си.

— Искате ли да се поразходим малко край реката? Долу е по-хладно. Духа приятен ветрец.

— С удоволствие. — Заредена с енергия, Розамунд скочи и полата и се развя. — След дългото утро в двореца се чувствам като затворница. С радост ще се поразтъпча.

Агата не ценеше особено разходките и обикновено вървеше бавно, без да се напряга. Въпреки това се съгласи с усмивка и стана. Първата й задача бе да приглади внимателно полите си.

— Щом обичате чистия въздух, сигурно ще ви хареса да участвате в ловните излети — заговори меко тя. — Не всички дни в двора минават в безделие, повярвайте ми. Но в момента Нейно величество има много работа и дворът скучае. Нашата кралица работи много, често се пренапряга и се чувства неразположена… поне така говорят хората. Ала когато се отърси от мигрената, дворът се оживява. Днес сме на ловен излет в Ричмънд, утре се возим с лодки по реката… — Тя направи широк жест. — Тогава става много забавно.

— Очаквам с нетърпение да отида на излет — рече въодушевено Розамунд.

Агата се засмя звънко.

— Като поживеете малко по-дълго в двора, скъпа, ще установите, че има много начини да си подслаждаме монотонното ежедневие. Това важи даже за служителките на кралицата.

— Сигурно е много приятно да си придворна дама и да не си постоянно на разположение на кралицата. Вие например идвате и си отивате, когато пожелаете. — Розамунд погледна любопитно придружителката си. — Казаха ми, че сте вдовица, лейди Ленстър…

— Да, скъпа, при това весела вдовица. — Агата й кимна съзаклятнически. — Ако желаете да приемете съвета ми, изберете си богат и ненатрапчив съпруг, който се грижи за богатството, а не за жена си.

— Мисля, че е по-лесно да се каже, отколкото да се направи. — Розамунд изпитваше все по-силно възхищение към лейди Агата. — Вие така ли сторихте?

— Ленстър беше богат и ми остави значително състояние. За съжаление не ме оставяше на спокойствие, както ми се искаше. Но беше лекомислен и страстен ловец. По време на един лов падна от коня и животът му приключи.

Розамунд разбра, че дамата изобщо не страда от загубата на съпруга си.

— Желаете ли да си останете вдовица? — Розамунд не се поколеба да зададе този въпрос. Нещо у тази жена я предизвикваше към откровеност. Дори лейди Уолсингъм нямаше да отрече, че питомката й има нужда от съвети за светския живот в двора, не само за правилата на приличието.

— Разбира се. Сега си живея много приятно, Розамунд… нали позволявате да ви наричам на малко име? Много приятно звучи.

— Ще бъде чест за мен, мадам.

— Тогава и вие ще ме наричате Агата. — Дамата се засмя и я хвана под ръка. — Сигурна съм, че ще станем най-добрите приятелки.

— Надявам се. — Розамунд отговори на усмивката й.

— Независимостта, скъпа моя, е ключът към щастието — заяви убедено новата й приятелка, докато вървяха по широката алея към реката. Вековните чинари от двете страни осигуряваха известна прохлада. — Сама избирам приятелите си, имам си свои занимания и… — тя направи кратка пауза и добави с приглушен глас: — … и любовници, разбира се. Шокирах ли ви, скъпа?

Розамунд поклати глава.

— Всъщност не. — Не бе забравила какво й разказваше Джоан за свободния живот на лейди Ленстър.

— Мисля, че скоро ще разберете какво имам предвид.

Розамунд прекара много приятен следобед. Придружителката й познаваше всички хора, които срещаха. Минаха покрай няколко двойки и край по-големи групи, които разговаряха и се смееха. Агата кимаше и понякога спираше, за да побъбри с дамите и господата. Всеки път представяше Розамунд с топла усмивка и хората я посрещаха дружелюбно. За първи път след идването си в Уайтхол Розамунд се почувства като у дома си. Хладното посрещане от страна на почетните дами загуби значението си. Вече знаеше, че извън техния кръг в двора има хора, които се държат съвсем нормално и не й желаят злото.

Много скоро забеляза, че Агата кокетничи с всички господа, които срещаха. Обикновено използваше очите си и забележителния си мелодичен смях. Придворните с удоволствие й отговаряха. Някои се опитаха да флиртуват и с Розамунд, но тя не знаеше как да реагира. Затова наблюдаваше придружителката си, вслушваше се в думите й, запомняше жестовете й. Особено й хареса как Агата игриво удря по ръцете с ветрилото си младите мъже, осмелили се да й говорят дръзко, как отмята глава назад и ги поглежда с пърхащи ресници при някой цветист комплимент. Това бяха други уроци, много различни от поученията на Урсула, но също толкова полезни и много по-забавни.

Най-сетне стигнаха до реката. По широката, почти кафява водна повърхност се плъзгаха товарни лодки, чуваше се равномерният напев на лодкарите.

Розамунд вдъхна дълбоко миризмата на реката и се почувства наистина освежена. В двореца беше толкова задушно… сякаш никога не отваряха прозорците.

— Хайде да седнем на тази пейка. Тук е толкова хладно и зелено.

Агата посочи с ветрилото си дървена пейка, поставена под стара върба, разпростряла клоните си над водата. Розамунд прие с готовност, въпреки че й се искаше да продължи разходката.

Щом седнаха, Агата подреди грижливо полите си и оправи деколтето си. Автоматични дребни движения, които Розамунд забеляза и се опита да копира.

— Е, скъпа Розамунд, както разбирам, намирате живота на почетна дама ужасно досаден? — попита Агата и я погледна със знаеща усмивка.

— Понякога — отговори откровено младото момиче. — Но започвам да разбирам, че има начини да се избегне скуката.

— Да, и то множество. Според мен любимото занимание на придворните е да флиртуват — съобщи весело Агата. — И да завързват любовни връзки, разбира се, дискретно.

— Предполагам, че кралицата не цени особено подобни… забавления?

Агата почука с ветрило по коляното си.

— Тя също им се наслаждава, скъпа моя, но не одобрява придворните й да си общуват интимно без нейно разрешение. Затова сме се научили на дискретност.

Розамунд се запита дали някога и тя ще овладее това изкуство. Спомни си безумното предложение на Уил да напусне двора, преоблечена като паж, и да отиде на театър. Дали ще успее да го осъществи, ако се научи на дискретност? Това беше нова мисъл. Тя хвърли бърз поглед към новата си приятелка и се запита как да зачекне темата. Забеляза обаче, че вниманието на Агата се е отклонило.

В следващия миг зад тях се обади мъжки глас.

— Я виж ти каква красива картина: две млади дами разговарят приятелски в сянката на стара върба край реката. Както винаги, скъпа Агата, вие проявявате непогрешим инстинкт към перфектната композиция.

Агата се обърна към новодошлия и го поздрави с хладна усмивка.

— Знаете, че не обичам да ме ласкаете, кавалере.

— Не ви лаская — увери я той и протестиращо вдигна ръце. Размаха украсената с бисери черна шапка и се поклони дълбоко. — Мистрес Уолсингъм, какво неочаквано удоволствие.

Той втренчи поглед в лицето й и тя не отмести очи, решена да не му позволява да я смути. Очите му имаха много необичаен, възхитителен цвят: нито зелени, нито кафяви, едва ли не златни. Формата им беше съвършена, а маслиненият тен допълваше екзотичния му вид.

— Хайде да продължим разходката, Розамунд — рече Агата. — Ако желаете, можете да ни придружите, Арно.

— За мен е чест. — Кавалерът застана в средата и предложи ръце на дамите. — Как предпочитате — да се поразходим по брега или да се изкачим по тази красива пътека до хълма?

— Аз съм за пътеката — отвърна бързо Агата, която разбра какво се очаква от нея. — Изглежда наистина възхитително, как смятате, Розамунд?

Според мен там е твърде усамотено и дърветата хвърлят дълбока сянка, беше готова да отговори девойката, но не посмя. Само кимна мълчаливо. Кавалерът я хвана здраво под ръка. Агата обаче издърпа ръката си. Розамунд имаше чувството, че е редно да направи същото, но не знаеше как да се отдръпне, без да изглежда неучтива.

Завиха по тясната пътека, която се връщаше към палата през гъста гора. Тук беше много по-хладно, а зелените сенки създаваха магична атмосфера.

— Тази сутрин чух невероятна клюка, Агата — започна кавалерът и се усмихна прелъстително. Белите му зъби блеснаха.

— Арно винаги пръв научава новите клюки, Розамунд — съобщи весело дамата. — Ако искате да знаете кой с кого има връзка или кой ще бъде следващият прогонен от двора, защото е проявил недискретност, както и кой ще бъде затворен в Тауър, само попитайте Арно. — Тя се засмя отново, но Розамунд забеляза, че смехът й е лишен от обичайната мелодичност.

— Добре е човек да е информиран за живота в двора — отвърна кавалерът и се обърна към Розамунд: — Да си точно осведомен за действията на другите хора е най-сигурният път да избягваш недискретности. Не съм ли прав, Агата?

— Щом вие го казвате, Арно. — Агата говореше вяло и мъжът я погледна унищожително, но Розамунд не забеляза погледа му.

— Да не би да страдате от горещината, скъпа?

— Всъщност не. — Дамата се помъчи да се усмихне. — Но мисля, че е по-добре да се върна в двореца. Малко съм неразположена и ще си полегна.

— Ще ви придружа — предложи с готовност Розамунд и опита да издърпа ръката си от хватката на Арно.

— О, не, недейте, не мога да го допусна — възпротиви се Агата. — Вие продължете разходката си с кавалера.

Преди Розамунд да е успяла да протестира, Агата забърза назад към речния бряг.

— Би трябвало да отида с нея — прошепна момичето.

— Няма нужда — успокои я кавалерът. — Аз познавам добре Агата и мога да ви уверя, че внезапно си е спомнила някаква уговорка. Повярвайте ми, мистрес Уолсингъм, само бихте й попречили. — Той стисна ръката й още по-здраво и продължи напред.

Розамунд загуби ума и дума. Не й се вярваше, че я е излъгал — след онова, което беше научила за Агата, подобна постъпка изглеждаше съвсем логична. Явно нямаше друг избор, освен да се разходи с кавалера под дърветата.

Арно заговори за живота в двора и Розамунд скоро се отпусна. Той разказваше толкова увлекателно, с такова чувство за хумор, че тя не можеше да не се засмее. Тъкмо имитираше някакъв придворен, който фъфли, убеден, че прави страхотно впечатление, когато пътеката внезапно се отвори към зелена, обляна от слънце полянка.

— Какво хубаво място! — извика зарадвано Розамунд. — И е скрито от любопитни погледи.

Единствените шумове бяха птичите песни и шумоленето на листата, когато катерички прескачаха от дърво на дърво.

— Светът е пълен с изненади — отговори Арно и я обърна към себе си. Изражението му се промени.

Розамунд усети нарастващо напрежение. В погледа на мъжа вече не се четеше добродушен хумор. Точно обратното, той излъчваше незнайно послание, което я разтрепери.

— Хайде да се връщаме — предложи бързо тя.

— Всяко нещо с времето си. — И гласът му се беше променил. Лицето му изразяваше сериозност и внимание. Той протегна ръка и върхът на показалеца му бавно очерта линията на устните й.

Розамунд изпита странно усещане. Отчасти възбуждащо, отчасти плашещо. Стоеше неподвижна, сякаш омагьосана, и чакаше да види какво ще се случи. Инстинктът я съветваше да се обърне и да побегне към оживения бряг на реката, далеч от усамотението под дърветата. Но тя не го направи.

Мъжът остави пръст върху устните й и прикова погледа й.

— Мисля, че мога да ви науча на някои неща, Розамунд, които ще доставят истинско удоволствие и на двама ни — прошепна той. — Как мислите? Искате ли да стана ваш учител?

Той сведе глава, устните му леко докоснаха нейните и оставиха след себе си тръпнеща топлина.

Гърлото на Розамунд пресъхна. Тя стоеше като вкаменена и го гледаше. Той се засмя тихо.

— Мили боже! Уплаших ви. Забравих, че не сте свикнали с нашия начин на общуване. Моля ви, разберете, че няма от какво да се страхувате. Всички играем тези малки игрички и им се наслаждаваме. А вие сте едно малко, сладко, невинно агънце. Ще видите колко е хубаво. — Той я целуна по челото като добър чичо и й кимна. — Ще ви придружа до реката.

Розамунд изпита смешното желание да затропа с крак и да му изкрещи, че няма никакво желание да се върне в двореца. Искаше да преживее нещо интимно с този непознат, който я разтревожи и възбуди, а в следващия момент я нарече невинно дете от село, чиято наивност развеселява възрастните. Арно хвана ръката й и забърза обратно по пътеката към реката.

— Не ме уплашихте — рече тихо тя, когато добре познатият свят си възвърна ясните очертания, а тя — самоувереността.

Той я погледна развеселено.

— Наистина ли? Радвам се. В такъв случай можем да продължим със следващия урок.

Обещанието я разтрепери от възбуда. Защо да не научи нещо, което другите правеха безнаказано? Ако запазеше главата си бистра, този опитен придворен щеше да я поведе по правилния път, за да постигне целта си и да си осигури добро бъдеще. Щом искаха от нея да си намери съпруг, тя щеше да си потърси такъв, който да й позволи да води свой живот, да е независима от настойничеството на братята си. Дворът беше идеалното място за това. Ще научи много от Агата, но и екзотичният кавалер ще я научи на някои неща, стига да е готова да се учи.

— Обещание ли е това? — попита тя, наклони глава и вдигна едната си вежда, както правеше Агата. Жестът й се стори много ефектен.

Арно избухна в смях.

— Установявам, че си имам много надарена ученичка. — Повдигна брадичката й с един пръст и я целуна отново. Този път Розамунд усети съвсем ясно натиска на устните му и по тялото й пробягаха леки тръпки.

След няколко дни Розамунд седеше в голямата галерия и рисуваше. Времето се бе променило. Навън се лееше силен дъжд, ставаше все по-студено. Галерията беше препълнена с официално облечени придворни, които си приказваха или играеха карти. В края на галерията свиреше оркестър.

Придворните дами на кралицата бяха свободни и се разхождаха сред множеството на малки групички. По-младите бяха обкръжени от обожатели. Розамунд повървя известно време след тях с надеждата някоя да й обърне внимание, но те нарочно я пренебрегваха. Даже Джоан се бе отвърнала от нея и само й кимна хладно.

Необичайното внимание на кралицата се оказа пагубно за отношението на почетните дами към Розамунд. Тя копнееше за някое познато лице, но не видя нито лейди Ленстър, нито кавалер Вожиро. Искаше й се да избяга от галерията, но реши да остане и да продължи да рисува. Това занимание привличаше вниманието на хората. Сър Франсис й бе поръчал да рисува всичко, което й прави впечатление, а сред тълпата имаше доста интересни лица. Повечето обаче изглеждаха безлични: безизразни джентълмени и превзети дами с безучастни лица.

Уил бе обещал да я потърси в деня след театралното представление и да й разкаже дали е успял да покаже пиесата си на Нед Алейн или на Бърбидж. Ала след срещата им в тайната градина тя не го видя нито веднъж в двора и започна да се тревожи. Да не се е разболял? Или има семейни проблеми? Имаше редица възможни обяснения и тя се опитваше да потиска растящото си разочарование и ожесточение. Дано се появи днес.

Розамунд се огледа за нов подходящ обект. Погледът й падна върху млад мъж, застанал сред група придворни, задълбочени в тих разговор, очевидно безкрайно интересен за всички. Изглеждаше страхотно, а жакетът в цвят на слонова кост, избродиран със златни конци, беше по-скъп от облеклото на повечето придворни. Набраната яка беше по последна мода, по дръжката на меча му святкаха рубини. Очевидно е богат, каза си възбудено Розамунд. Сякаш забелязал интереса й, той се извърна леко и я погледна. Имаше прекрасни очи — тъмни, сияещи от вътрешен огън.

Розамунд започна да рисува и както обикновено забрави света около себе си. Задълбочи се в работата си и забеляза твърде късно, че Уил Крейтън се е присъединил към групата на младежа, когото рисуваше. Зарадвана да го види, тя спря и втренчи поглед в тила му. Надяваше се той да я усети и да се обърне към нея, но той приказваше оживено и очевидно не забелязваше нищо друго. Розамунд не можеше да чуе за какво си говорят господата, но това не я интересуваше особено. Бе запомнила изражението на лицата им и сега изпълваше скицираните очертания с живот.

— Желая ви хубав ден, джентълмени. — Уил се усмихна, кимна на младия господин с жакета в цвят на слонова кост и направи лек поклон. — Антъни, каква приятна случайност. Цяла сутрин ви търся. Дължа ви една златна монета от снощи. — Бръкна в жакета си и извади пълна кесия с монети.

— Много благодаря. — Антъни Бабингтън улови сръчно монетата, която Уил му подхвърли. — Ако имате малко време, бих искал да разменим две думи.

— Разбира се.

Уил кимна весело на останалите младежи, които разбраха намека и се разпръснаха. Все още беше изпълнен с триумф след успешната среща с Томас Уолсингъм в театъра преди два дни. Докато търсеше начин да заговори за пиесата си, Томас му съобщи, че сър Франсис има задача за него — разбира се, ако все още е готов да му служи.

Уил остана много изненадан. Опита се да обясни, че се е опасявал да не би писмото му да се е изгубило, но Томас само се засмя и обясни, че държавният секретар никога не губи нищо, просто чака да се появи подходящо средство към целта. Задачата на Уил беше да се сприятели с Антъни Бабингтън — придворен, когото познаваше само повърхностно. Щом станат приятели, предпазливо да му намекне, че споделя симпатиите му към католицизма. Страстното застъпничество на Антъни Бабингтън за Мария Стюарт беше важен инструмент в богатия арсенал на сър Франсис Уолсингъм и задачата на Уил беше да поддържа този инструмент в готовност.

Бабингтън се зарадва много, че Уил е добре настроен към католицизма, и го въведе в своя кръг с учудваща готовност и наивно доверие. Тайно в себе си Уил го презираше и му се подиграваше. Сега обаче знаеше, че тази малка група мъже е движена от фанатична страст, и бе започнал да се плаши. Понякога даже му се искаше да побегне. Младите мъже замисляха нещо, което беше невъзможно за изпълнение. Очакваше ги кървав край в Тайбърн. Той беше длъжен да слуша внимателно, да ги съветва, да ги уверява в подкрепата си. Изпълняваше инструкциите абсолютно точно и се гордееше със себе си.

Антъни се приближи до него и заговори с понижен глас:

— За утре е предвидена среща. Отец Балард заминава за Франция, за да обсъди предстоящата акция с испанския посланик и с Морган, шпионина на Мария. Ще дойдете ли?

— Разбира се — отвърна шепнешком Уил и се постара да скрие вълнението си. Информацията, която ще получи на тази среща, несъмнено ще е много ценна за сър Франсис.

— Вие сте верен служител на кралица Мария.

Антъни поклати глава.

— Аз съм най-преданият й служител — още откакто я видях за първи път преди години. Бях паж в дома на Шрюсбъри, който беше първият й пазач. Тя беше толкова красива, толкова жизнена, имаше най-прекрасната усмивка. Жалко, че не я познавате оттогава, Уил.

Младият придворен кимна и съчувствено потупа другия по рамото.

— Ще успеем, Антъни. Отец Балард със сигурност ще доведе помощта, от която се нуждаем.

— Да се надяваме. Срещата ще се състои в Темпъл Бар. Ще дойдат и други. — Антъни се наведе над ухото на Уил и зашепна имена.

Розамунд все повече се учудваше за какво говорят Уил и приятелят му, та са толкова увлечени. Никой от двамата не поглеждаше настрана. Уил би трябвало да усети, че тя е съвсем наблизо, но нито веднъж не се обърна в нейната посока. Перото й се задвижи бързо и отрази сцената между двамата младежи във всичките и подробности. Тя огледа критично рисунката си, кимна доволно и я прибра в папката. После извади нов лист хартия и затърси подходящ обект.

— Мистрес Уолсингъм?

Розамунд подскочи уплашено. Пред нея стоеше лакей.

— Сър Франсис Уолсингъм желае присъствието ви.

Розамунд събра набързо нещата си и тръгна след прислужника. Той я изведе от галерията и влезе в малка стая, където сър Франсис и брат й я очакваха до прозореца.

— Добър ден, Розамунд, радвам се да ви видя.

Сър Франсис й кимна кратко, а тя направи реверанс. Брат и се приближи и я целуна по бузата.

— Е, малка сестричке, как ти харесва животът в двореца?

Тонът му е сърдечен, даже малко прекалено сърдечен, помисли си Розамунд.

— Доста забавен… в по-голямата си част — отвърна предпазливо тя. Съзнаваше, че държавният секретар и брат й няма да одобрят навлизането й в не толкова видимия и не толкова традиционния дворцов живот.

Сър Франсис я гледаше изпитателно и сякаш четеше мислите й.

— Бъдете внимателна, дете мое. Ако желаете да си осигурите почтено бъдеще, ще го намерите тук, затова не мислете за нищо друго.

Розамунд отново направи реверанс, но не отговори. След малко сър Франсис попита:

— Имате ли да ми покажете нещо?

— Само няколко скици. Още не познавам живота в двора, сър. Сцените и обществото в покоите на кралицата почти не се променят.

Розамунд се надяваше двамата мъже да не са усетили недоволството в гласа й. Извади от папката най-новите си скици и ги подаде на държавния секретар. Той отиде до прозореца и започна да ги разглежда внимателно.

— Хм… имате много точно око. Я виж ти… защо точно този джентълмен е привлякъл вниманието ви? — Той посочи последната й рисунка.

— Лицето му е интересно… изразително… и аз не знам точно. Облеклото му, очите… — Розамунд вдигна рамене.

— Вижте това, Томас. — Сър Франсис подаде рисунката на брат й. — Много добре е улучила нашия приятел Бабингтън.

— Крейтън също е нарисуван отлично. Очевидно се е посветил изцяло на задачата си. — Томас хвърли бърз поглед към сестра си и тя веднага се престори, че не слуша.

Розамунд беше цялата слух. Нима през последните два дни Уил е успял да постъпи на служба при сър Франсис? Очевидно да, и сега изпълнява първата си задача. Вероятно заради това е отсъствал от двора.

— Този човек, Розамунд, се казва Антъни Бабингтън — уведоми я сър Франсис. — Искам да го наблюдавате и да го рисувате заедно с придружителите му винаги когато ви се удаде удобен случай. Много се интересувам от хората, с които се движи. — Той нави листовете на руло и ги пъхна в жакета си. — Имате достатъчно време за рисуване, надявам се?

— О, да, сър Франсис, Нейно величество беше така любезна да ми разреши да рисувам през цялото време, когато не сме длъжни да й правим компания.

— Много добре — кимна държавният секретар, поглади грижливо поддържаната си брада, прокашля се и добави: — Съпругата ми много настоява да знае как се оправяте в двора. Ще помоля лейди Шрузбъри да ви даде свободна вечер, за да ни посетите.

Розамунд се усмихна зарадвано и направи реверанс.

— Би било прекрасно, сър Франсис. Лейди Уолсингъм е безкрайно добра към мен.

Той й кимна отново, промърмори нещо неразбрано и й обърна гръб.

Розамунд прие жеста му като сбогуване и погледна през рамо към брат си, който бе подел отново разговора с държавния секретар. Томас улови погледа й и кимна кратко, но тя не разбра какво иска да й каже. Въодушевлението й угасна бързо. Неохотно се запъти към голямата галерия.

— О, мистрес Уолсингъм, помислих си, че сте ни напуснали. — Уил вървеше към нея под ръка с красивия млад джентълмен на име Антъни Бабингтън. Усмивката му беше пълна със скрито значение и Розамунд усети как и последните остатъци от ожесточението й се стопиха. Той представи придружителя си: — Моят приятел мастър Бабингтън ме помоли да го представя.

— Сър. — Розамунд направи реверанс, питайки се защо братовчедът Франсис се интересува от този човек.

— Мистрес Уолсингъм. — Антъни се поклони галантно. — Никога не съм ви виждал в двора.

— Постъпих на служба при Нейно величество само преди седмица, сър. Още не съм свикнала с новия си живот. Вероятно за човек, пребиваващ постоянно в двора, това звучи необичайно…

— Аз не съм от постоянно пребиваващите, мистрес. В момента следвам право в Линкълнс Ин, тоест съм само обикновен студент — обясни младият мъж с мека усмивка и Розамунд остана запленена от красотата му.

— Може да сте студент, сър, но не сте обикновен — възрази весело Розамунд, намеквайки, че човек, облечен в толкова разкошни дрехи, обшити с безброй скъпоценни камъни, не би следвало да се изкарва толкова скромен.

— Протестирам, мистрес Уолсингъм. Аз съм само син на земевладелец. Ни повече, ни по-малко. — Антъни Бабингтън й намигна весело и Розамунд разбра, че е поканена да флиртува. Очевидно всички в двора го правеха, и то с удоволствие, но днес тя нямаше никакво желание да се забавлява. Гореше от желание да научи какво е правил Уил и не искаше да си отвлича вниманието с други хора.

— Вчера бяхме на театър, мистрес Уолсингъм — намеси се в разговора Уил, — и имахме късмета да чуем мистър Марлоу, който след представлението прочете няколко сцени от своя „Тамерлан“. Много вълнуващи стихове.

Розамунд изпита гореща завист. Съзнаваше, че това е смешно, но не можеше другояче. Кит Марлоу и пиесата му бяха един вид нейна собственост. Мисълта, че в нейно отсъствие друг слуша стиховете на Кит, я вбесяваше. По-добре да смени темата.

— Били ли сте някога в чужбина, мастър Бабингтън?

— О, да, живях няколко месеца в Париж. Много благочестив град.

Гласът му прозвуча странно. Розамунд го погледна намръщено.

— Благочестив? Думата не е особено подходяща, сър. Като си помисля за клането на хугенотите… това съвсем не е благочестиво дело.

Антъни Бабингтън поклати глава.

— Божиите пътища са неведоми, мистрес Уолсингъм.

Розамунд си спомни думите на Кит: хората злоупотребяват с името божие, за да владеят други хора. Съзнаваше, че това е ерес, но в думите имаше дълбок смисъл. Огледа се предпазливо. Наблизо нямаше други хора и тя се осмели да повтори пред Антъни Бабингтън думите на Кристофър Марлоу за бога и властта. Но още преди да свърши, съжаляваше, че не си е замълчала.

— Но това е ерес, мистрес Уолсингъм. Най-черната ерес — заяви възмутено Антъни. Добре, че говореше с тих глас. — Ако продължавате да изказвате подобни атеистични възгледи, ще ви качат на каруца и ще ви откарат на Тайбърн Три, за да ви изгорят на кладата. — Той й обърна гръб и се отдалечи.

— Никой ли досега не ви е препоръчвал да си държите езика зад зъбите, мистрес Розамунд? — попита строго Уил. — Не забравяйте, че живеете в двора. Не говорете каквото мислите. Навсякъде има лоши уши.

— Само повторих онова, което казва Кит. Това е темата на пиесата му.

— Тогава мастър Марлоу ще бъде екзекутиран в Тайбърн — отговори сърдито Уил. — Моля ви да стоите на разстояние от Антъни Бабингтън.

Интересът на Розамунд отново се събуди.

— Защо? Има ли нещо, което трябва да знам?

— Откъде ви хрумна?

Сигурно защото току-що говорих с държавния секретар за приятеля ви, искаше да отговори Розамунд, но не посмя. Ако смяташе да й признае, че е на служба при сър Франсис, Уил щеше да го направи в подходящия момент. Но той вероятно бе задължен да пази тайна.

— Така го почувствах…

Уил прехапа устни, после се опита да обясни:

— Мастър Бабингтън е католик. Неразумно е да общувате с него, още повече да говорите публично за религията.

Сигурно защото това щеше да привлече вниманието на сър Франсис…

— Повярвайте, Уил, нямам никакъв интерес към католиците — отвърна небрежно тя. — И не искам да си навличам беди. Но щом е неразумно, защо вие общувате с него?

Я да видим дали ще й каже истинската причина.

— Той е приятен компаньон и има пълна кесия. — Уил се засмя с обичайното си безгрижие. — Моята кесия е почти празна, а нашият приятел е щедър. Никога не говорим за религия.

Това беше убедителен аргумент, но тя знаеше, че не е верен. Въпреки това реши да не настоява. Уил очевидно беше задължен да пази тайна.

— Липсвахте ми през последните два дни — смени темата тя. — Показахте ли пиесата си на мастър Алейн или на мастър Бърбидж?

— Не успях. Имах друга работа и пропуснах момента, но съм решен при следващото посещение в театъра да наваксам.

— Може би следващия път ще дойда с вас — прошепна Розамунд и го погледна с очакване. Но Уил изобщо не обърна внимание на думите й.

— Утре ще има лов в Ричмънд, а после пикник! — съобщи задъхано Джоан и огледа сияещо дамите в спалнята. — Нейно величество току-що е взела решение целият двор да присъства.

Розамунд, която седеше на леглото и кърпеше скъсания подгъв на зелената си рокля, въздъхна облекчено и остави работата си настрана. Новината дойде тъкмо навреме, за да подобри настроението й.

— Ще поръчам да ми доведат коня. Сигурно още е в конюшнята на Ситинг Лейн. — Тя скочи, изпълнена с енергия. — Ще пратя вест на сър Франсис. Как се прави това, Джоан?

Приятелката й бе скрила глава в гардероба и гласът й прозвуча приглушено:

— Напишете бележка и я предайте на някой херолд. Обикновено чакат по коридорите. Той ще предаде посланието ви, където трябва.

Розамунд написа кратко писъмце до сър Франсис с молба да й доведат коня в двореца, поръси го с пясък, издуха го, сгъна листа и го запечата с восък. Написа името на държавния секретар и забързано излезе в коридора.

— Търся човек, който да занесе писмо!

След почти двуседмично затворничество перспективата да излезе на чист въздух я опияняваше. Беше свикнала да прекарва дните си на открито и дори свободните следобеди не можеха да компенсират нуждата й от движение.

Намери един херолд пред голяма двукрила врата и се възхити от външността му. Херолдите бяха облечени великолепно: в кралски ливреи в пурпурно и сребърно. Те крачеха из палата с важни физиономии, сякаш вършеха сериозни държавни дела и Розамунд все още изпитваше известна плахост пред тях. Произнесе молбата си с колеблив глас, питайки се дали незначителна почетна дама като нея изобщо има право да изисква такива услуги. Херолдът обаче прие писмото без възражения, поклони се и тръгна да изпълни задачата.

Розамунд трепереше от нетърпение. Знаеше, че недооправената рокля я чака в спалнята, но вече не й се занимаваше с кърпене. Тръгна по коридора с намусена физиономия, но много скоро чу добре познатия звънък смях и се обърна зарадвано. Агата вървеше насреща й с група мъже и жени и й махна весело.

— Розамунд! Каква щастлива случайност! Решихме да постреляме малко. Виждали ли сте вече полето с мишените? Елате с нас, ако желаете.

Розамунд умееше да стреля много добре с лък. Томас я бе научил още преди години в пристъп на добро настроение.

— Но аз нямам лък… — промълви смутено тя.

— Не е и нужно. Там има предостатъчно лъкове и стрели. — Агата я хвана под ръка и я поведе след другите. — Изглеждате в лошо настроение, скъпа. Явно имате наложителна нужда да се разсеете.

Розамунд кимна и се присъедини към малката група. Придворните изглеждаха безгрижни и весели и тя се зарази от настроението им. С учудване установи колко е лесно да не мисли за нищо и се наслади на чувството за принадлежност. Тези хора се отнасяха с нея като с равна. Тук строгата йерархия в кралския двор не важеше и тя беше безкрайно благодарна на Агата за великодушието, с което й бе дала достъп до приятелите си.

— Чух, че утре ще има лов — каза тя на Агата, когато излязоха навън.

— Да, казаха ми. Обикновено е много забавно.

— Е, понякога гончиите не успяват да намерят елен за кралицата и тя се сърди — намеси се един от джентълмените. — Да се надяваме утре да си свършат добре работата.

Мишените се намираха в непосредствена близост до кралските конюшни. Десетина придворни вече бяха там и стреляха с такава съсредоточеност и с такова напрежение, сякаш не спортуваха за удоволствие, а бяха на война. Един от тях беше Шевалие Дьо Вожиро и Розамунд спря да го погледа. Бе свалил черния кадифен жакет и бялата му риза блестеше под слънцето. Когато опъна лъка, на гърба му се очертаха силни мускули.

Розамунд забеляза, че Агата я наблюдава и е наясно със специалния й интерес към кавалера. Тя се извърна със смутена усмивка и Агата й кимна многозначително.

— Нашият общ приятел е много добре сложен, какво ще кажете?

— Да, права сте. — Розамунд не виждаше причини да крие възхищението си. Стараеше се да говори безгрижно и уж между другото, но подозираше, че не е в състояние да заблуди опитната лейди Ленстър. — Във всеки случай стреля отлично.

— Арно може всичко — отговори убедено Агата и Розамунд повярва, че е открила в забележката й циничен подтекст.

— Хайде, дами, дойде и нашият ред — извика един от придружителите им и Розамунд последва Агата към една далечна мишена, освободена за тяхната група. Взе лъка, който й подадоха, и го опъна за опит. Лекият дамски лък се подчиняваше без проблеми. Розамунд извади от колчана стрела и опита един изстрел. Стрелата полетя право към диска, но се закачи в един от външните пръстени.

— Браво, мистрес Розамунд.

Девойката се обърна стреснато. Кавалерът стоеше на няколко метра зад нея и ръкопляскаше.

— Много сте мил, но аз съм на миля от центъра.

— Преувеличавате. Но ми се струва, че не държите лъка, както трябва. Позволете да ви помогна.

Той застана зад нея и я изчака да вземе нова стрела. Горещината на тялото му, опряно в гърба й, топлият му дъх в тила й, ръката, която съвсем леко докосна гърдите й, докато наместваше пръстите й — всичко това я смути безкрайно. Неволно се запита дали другите са забелязали необичайната близост на телата им и дали смятат подобно поведение за нетактично и дори скандално.

Розамунд се огледа скришом и се успокои. Никой не им обръщаше внимание. Младите придворни стреляха, ръкопляскаха на добрите изстрели и се смееха на лошите. Розамунд моментално си направи заключението, че уроците на кавалера са напълно нормални и никой няма да я критикува.

Изнервена, тя пусна стрелата твърде рано и не улучи целта.

— Мисля, че ще се справя по-добре сама, сър — рече тихо тя и страните й пламнаха. Отстъпи назад и взе нова стрела.

Вожиро се засмя.

— Глупости! Малко прибързахте, това е всичко. Хайде, ще ви покажа още веднъж.

Застана отново зад нея и Розамунд усети как гърдите й се напрегнаха под корсажа при докосването на ръцете му.

Със закъснение й стана ясно, че това не е урок по стрелба с лък, а по любов. Когато усети как устните му се плъзнаха по тила й, тя едва не извика. Усетил реакцията й, кавалерът се засмя тихо.

— Спокойно, скъпа. Откраднатите нежности на публично място са може би най-голямото удоволствие в тази игра. Мисля, че и сама го забелязахте. Прав ли съм?

Розамунд беше готова да кимне утвърдително. Наистина й доставяше удоволствие. Сигурно защото обичаше тръпката на опасността.

— Засрамете се, Арно — намеси се Агата, която се бе приближила безшумно. Гласът й звучеше безгрижно, ала погледът й издаваше бдителност. — Розамунд не е свикнала с нашето поведение. Ако продължавате да си играете с момичето, ще го уплашите до смърт. — Тя понижи глас и добави настойчиво: — Розамунд, скъпа, не обръщайте внимание на Арно. Той обича да си играе на прелъстител. Както вече ви казах, притежава много ценни качества, но според мен е по-добре да си търси равностойни партньори.

Розамунд усети снизходителното отношение на дамата и се ядоса. Не се нуждаеше от закрилата на Агата. Преди да каже нещо, пусна поредната стрела и този път улучи почти в центъра. Обърна се към двамата и забеляза, че си разменят погледи, които я объркаха. Лицата им изразяваха пълно взаимно разбиране. За първи път девойката се запита дали пък безгрижното приятелство, което ги свързваше, не прикрива нещо по-дълбоко… Любовна връзка? Но ако беше така, защо Арно флиртуваше с нея пред очите на любовницата си?

Още не съм дорасла за техните игрички, призна съкрушено тя. Сигурно защото беше нова в двора.

Кавалерът й кимна усмихнато.

— Бързо напредвате, мистрес Розамунд. Хайде да пробваме още веднъж. Обещайте ми този път да улучите черната точка!

Тя се усмихна кокетно и поклати глава.

— За днес приключихме, кавалере.

Направи реверанс и се отдалечи с бързи крачки. През цялото време усещаше в гърба си погледите на двамата.

Уил бе дошъл в Темпъл Бар малко след другите. Сега седеше в частния салон на кръчмата „Голямата мечка“ и постоянно се оглеждаше. Седнал до него, Антъни Бабингтън нетърпеливо барабанеше с пръсти по масата за карти. В стаята присъстваха още трима мъже, които също проявяваха признаци на безпокойство. Всички очакваха отец Джон Балард. Известен католически мисионер, отритнат от обществото, той обикаляше страната, предлагаше помощта си на гонените заради религията си и неуморно набираше привърженици. За главата му беше обявена награда и хората, изобличени във връзка с него, също се излагаха на опасност от затвор и екзекуция.

Уил изпитваше същото трескаво нетърпение като спътниците си и се стараеше да се присъедини към увеличаващото се нервно напрежение в помещението. Пиеше много, като всички тях. Бе научил от Бабингтън, че срещата ще се състои тази вечер в „Голямата мечка“, и бе изпълнил обещанието си да присъства, макар да трепереше от страх. Това беше първата му сериозна задача за държавния секретар. Преди това му възложиха да спечели доверието на Антъни Бабингтън. След като постигна целта си, той получи поръчение да се включи в групата от заговорници, които имаха връзка с отец Джон Балард. Знаеше, че ако го заподозрат, новите му приятели веднага ще го убият. Не се поддаваше на илюзии, защото, за разлика от Бабингтън, млад и глупав идеалист, Балард беше стар войник и действаше решително. Мисионерът беше минал през арестите и затворите на Нейно величество и няколко пъти бе избегнал на косъм смъртта на бесилката. Беше умен мъж и не вярваше на хората. Уил постоянно си повтаряше да бъде много, много внимателен.

Шпионите на Уолсингъм бяха проникнали в малкия кръг от привърженици на шотландската кралица. Вслушваха се, наблюдаваха, докладваха. При нужда, в съответствие с инструкциите от работодателя си, те окуражаваха заговорниците — повечето фанатици, но неопитни. Уил също имаше задачата да повдигне духа на католиците, забележи ли признаци на нерешителност.

Поднесоха им вино на масата за карти, там им сервираха и вечерята. Кръчмарят знаеше, че мъжете са се събрали тук, за да се сбогуват с някой си капитан Фортескю, преди да отплава към Франция по военни дела. Когато беше на английска земя, отец Джон Балард се наричаше капитан Фортескю.

Тежки стъпки възвестиха пристигането на почетния гост. Отецът се появи облечен като войник, увит в наметка с червени ширити. Следваше го нисък, набит мъж. Бърнард Мод също беше на служба при сър Уолсингъм. Много по-опитен от Уил, той бе получил трудната задача да подпомага главата на заговора. На влизане той изобщо не погледна Уил, който разбра незабележимия намек и се престори, че двамата изобщо не се познават.

— Пийте, приятелю — обърна се Уил към Бабингтън и отново напълни чашата му.

— Да пием за нашия смел капитан и дано Светият отец благослови мисията му — вдигна тост Антъни. — Бог да е с вас, отец Балард.

Всички мъже станаха и вдигнаха чашите си.

— Благодаря, джентълмени. — Балард свали наметката си и седна. — Получих писма от Морган и Шарл Паже от Париж и смятам да се срещна с тях лично. Испанският посланик дон Бернардино де Мендоса също ми е обещал среща. Ако успея да убедя французите и испанците да обединят силите си и да слязат на английския бряг, ние ставаме непобедими.

— Значи очаквате испанци и французи да нахлуят в Англия, за да свалят кралица Елизабет от трона? — поинтересува се Уил. — Къде смятате да я затворите след това?

— Само кралица Мария има право да реши — отговори строго отец Балард и добави бавно: — Ако разбира се, сметне, че свалянето от трона е правилната мярка към тази фалшива кралица.

Уил сведе глава към масата. Побиха го тръпки. Нима Балард предлага друг начин да се отърват от английската кралица? Нима намеква за убийство? Това би означавало, че Нейно величество е в опасност. Уолсингъм сигурно ще се радва да чуе какво замислят привържениците на шотландката. Вероятно трябва да му даде някакви по-сериозни доказателства. Предателите ще свършат до един на Тайбърн Три. Ще ги подложат на мъчения. Ще гледат как изтръгват вътрешностите им от корема, ще горят в огъня и ще се молят смъртта да ги спаси от мъките. Уил се постара да скрие треперенето си и отпи голяма глътка вино.

— Хората са щастливи с Елизабет — призна неохотно Бабингтън. — Народът я обича. Няма да е никак лесно да я свалим от трона, като не разполагаме с подкрепата на поданиците. Страхувам се, че е почти невъзможно да спечелим такава подкрепа.

Балард отхвърли възражението с недоволен жест.

— Не се притеснявайте. Има кой да се погрижи за това. Кралицата няма да стои на пътя ни. Ще бъде отстранена преди инвазията и кралица Мария ще заеме празния трон, който й принадлежи по рождение.

Уил запомняше всяка дума и избягваше да поглежда Мод през масата. Кралицата няма да стои на пътя ни. Ако наистина планираха убийство, шотландската кралица Мария можеше да бъде осъдена заедно със заговорниците според закона за обща вина при държавна измяна, дори да не е знаела какво се готви. Дали Уолсингъм ще успее да убеди кралицата, че такова действие е необходимо?

Уил не смееше да поеме отговорност за случващото се, затова реши веднага да предаде информацията на държавния секретар и да се освободи от тежкия товар. Той беше само незначително колелце в сложния механизъм, задвижван от Уолсингъм, и нямаше желание да играе по-важна роля. Ще предостави тази чест на Бърнард Мод, който не се отделяше от отец Балард. Мод ще остане до края и ще докладва на началника си за по-нататъшните разговори.

Уил бутна стола си и се надигна.

— Много моля за извинение, джентълмени, но е време да се връщам в двореца.

— Нима няма да останете за вечеря? — Бабингтън сложи ръка върху неговата. — Специално съм поръчал деликатеси, които са по вкуса ви. Пастет от чучулиги, печена гъска, рибена супа… Готвачът на „Голямата мечка“ е истински майстор.

Бабингтън беше богат. Повечето заговорници бяха бедни католици, короната бе конфискувала имуществата им и те живееха от онова, което заемаха или изпросваха от събратята си. Кесията на Бабингтън винаги беше отворена за братята му по вяра. Той плащаше и обиколките на Балард.

— Много съжалявам, но не мога, приятелю. — Уил се загърна с дебелата наметка. — Чака ме важна работа. — Протегна ръка на Балард през масата и му кимна окуражително. — Бог с вас, отче, и дано Божията майка ви изпрати попътен вятър. Желая ви успех в Париж.

Балард разтърси ръката му. Уил се поклони на останалите и бързо излезе навън в хладната нощ. Адвокатските сдружения, където се обучаваха бъдещите юристи, се намираха покрай реката и свързващите ги дворове бяха пълни с облечени в черно мъже. Когато остави Темпъл Бар зад себе си и забърза покрай реката, Уил усети, че някой го следи. Градът гъмжеше от улични крадци и убийци, които излизаха, щом се стъмни. Той хвана здраво меча си и продължи напред с отмерена крачка. Стъпките, които го следваха, също смениха ритъма. Пътеката излезе на открито. Уил намери осветено от луната място, обърна се рязко и в същия момент извади оръжието си. Хвърли се срещу фигурата, все още скрита в сянката, но тя се отдръпна светкавично.

— Крейтън…

Гласът му беше добре познат. Уил свали меча, спря и извика задъхано:

— Вие ли сте, Гифърд? За бога, човече, защо не се обадихте по-рано? За малко да ви пронижа!

Гилбърт Гифърд също работеше за сър Уолсингъм. Незнайно по каква причина Уил не го харесваше и не му се доверяваше.

Гифърд се изсмя сухо.

— Просто исках да проверя колко бързо вадите оръжие, Крейтън. Препоръчително е да познаваш оръжията не само на враговете, но и на приятелите.

Уил едва успя да обуздае гнева си срещу намеците в обяснението на Гифърд. Бавно и почти неохотно той прибра меча си в ножницата.

— Вие не присъствахте на изпращането на Балард…

— Не. Бях на Бърнардс Ин и обработвах младия адвокат Джон Савидж. — Гифърд се усмихна ледено. — Младият глупак имаше нужда от известни… стимули. За какво говорихте в „Голямата мечка“?

— За евентуалното отстраняване на кралицата преди инвазията, защото е по-добре Мария да заеме празен трон. — Уил ускори крачка, но Гифърд продължи да върви плътно до него. — Боя се, че знам какво означава това.

Гифърд отново се изсмя.

— Може би, но беше по-умно да си държите езика зад зъбите. Балард и неговата лига също имат оръжие. Младият Савидж се е заклел в името на Дева Мария да отстрани кралицата, но сигурно ще наруши клетвата си. Бях до него и положих големи усилия да го убедя, че е редно да изпълни клетвата си. Мастър Марлоу продължава да му прави компания в пиенето и да го убеждава.

Уил изпита угризения на съвестта. Това, което вършеше Гифърд, беше не само да подслушва, да наблюдава и да се надява да залови заговорниците на местопрестъплението — то си беше целенасочено насъскване към заговор и убийство.

— Това не ми харесва…

Гифърд вдигна рамене.

— Няма значение какво ви харесва, приятелю. Важни са единствено намеренията на Уолсингъм, а той знае как да ги осъществи. Къде отивате? Ще ви придружа до Олдуич.

Уил предпочиташе да върви сам, но Гифърд се оказа приятен спътник, който не държи непременно да води разговор. Попита го само кой още е присъствал на срещата, а после потъна в мислите си. В Олдуич двамата се разделиха и Уил се запъти към Ситинг Лейн.

Намери сър Франсис в добре осветения му кабинет. Уолсингъм поздрави агента си с уморено кимване и го покани да седне.

— Значи бяхте в „Голямата мечка“? Какво се случи там?

Уил му разказа подробно как е протекла срещата. Държавният секретар кимаше от време навреме и си водеше бележки.

— Точно както си мислех — отбеляза доволно той, щом Уил свърши. — Добре сте се справили, Фелипс е на път към Чартли, където е затворена Мария, затова ще ви плати Артър Грегъри, който го замества.

Уил се изправи, но не можа да се удържи и попита:

— Смятате ли да приложите Закона за държавна измяна спрямо Мария Шотландска?

Уолсингъм се намръщи и доста забави отговора си.

— Съмнявам се, че е възможно да убедя кралицата да го приложи. Нужно е Мария сама да се натовари с вина. Затова ще се погрижим да го направи.

Сухият, делови отговор прозвуча повече от страшно. По гърба на Уил пробягаха студени тръпки. Все по-често сравняваше Уолсингъм с Мефистофел. Държавният секретар излъчваше някаква мрачна сила.

Уил се поклони дълбоко и тръгна да търси мастър Грегъри, за да си получи възнаграждението.

13

Розамунд се събуди от шумната глъчка в спалнята — съквартирантките й се подготвяха за новия ден. От няколко дни се будеше последна, което беше твърде необикновено за нея, но нощем не спеше добре, защото я мъчеха страшни сънища. И днес изобщо не й се искаше да стане от леглото.

— Побързайте, Розамунд — подкани я Джоан, която се мъчеше с чорапите си. — Днес отиваме на лов, нима забравихте! Трябва да закусим бързо, защото кралицата обикновено потегля към осем. Вече минава шест, побързайте!

Розамунд се прозя широко и стана. Сър Франсис не бе отговорил на молбата й за кобилата.

— Какво ще стане, ако конят ми не е тук?

— Има носилки, но с тях ще отидете на мястото за пикника и няма да вземете участие в лова. Хайде, стегнете ме — помоли Джоан и се обърна с гръб към нея.

Розамунд изкриви лице. Представата да пътува с носилка не беше особено приятна. Но може би брат й е откарал Джени обратно в Скедбъри. Нищо чудно да е решил, че тя не се нуждае повече от кон, и да е продал любимата й кобила. Розамунд се облече без никакво желание и слезе в салона за закуска. Графиня Шрузбъри очакваше дамите начело на масата.

— Мистрес Уолсингъм, сър Франсис изпрати човек да ми съобщи, че кобилата ви вече се намира в кралските конюшни и тази сутрин е на ваше разположение. Брат ви е обещал да плаща за храната й.

Настроението на Розамунд веднага се подобри. Знаеше, че Томас не е особено въодушевен от допълнителните разходи, но явно братовчед им е настоял и той не е могъл да му откаже. Тя се поклони и благодари учтиво, после зае мястото си в края на масата.

В кралските конюшни беше пълно с коне, ездачи, ловци, коняри и носачи. Всички тичаха насам–натам и викаха възбудено.

— Ще чакаме тук, докато конярите доведат конете ни — обясни Джоан. — Не се притеснявайте, не е такъв хаос, какъвто изглежда.

Когато я поучаваше, Джоан беше в стихията си, но Розамунд съзнаваше, че има нужда от учителка, за да избягва многото капани на придворния етикет, и не се засягаше от надменния й тон.

Много скоро от хаоса изникна млад коняр, който й доведе Джени. Розамунд нададе радостен вик и се втурна да поздрави любимото си животно. Джени изцвили и я подуши, Розамунд взе главата й между ръцете си и нежно духна в ноздрите й. Конярчето й помогна да възседне кобилата. Щом се настани на седлото и усети движенията на животното под себе си, Розамунд окончателно си възвърна самочувствието. Вече не страдаше от мъчителната атмосфера в двора. Тя огледа с нов интерес подредения хаос в конюшните и подкара добре възпитаната Джени право през навалицата, за да се присъедини към Джоан. Приятелката й огледа със завист хубавата кобила.

— Господи, прекрасна е… Аз не яздя много добре, затова семейството ми сметна, че трябва да се задоволя с това ужасно пони.

— Все пак е по-добре, отколкото да използвате носилка.

Розамунд погледна с презрение носачите, които се бяха събрали в края на двора, но в следващия миг очите й се разшириха от изненада — лейди Ленстър тъкмо се качваше в една от носилките. Как е възможно тази елегантна, образована, забавна и популярна в двора дама да ходи на лов с носилка! Точно тогава Агата се обърна, улови погледа й и й махна да отиде при нея.

Розамунд насочи кобилата си към носилката.

— Добре ли се чувствате, лейди Ленстър?

— Разбира се, Розамунд — отвърна дамата и се разположи удобно върху меките възглавници. — Нали се бяхме разбрали да ме наричате Агата?

Девойката се засмя весело.

— Простете, Агата. Просто се изненадах…

— Че ще пътувам с носилка като крехка стара дама, нали? — завърши изречението Агата, понижи глас и зашепна съзаклятнически — Не се шокирайте, скъпа, но ще ви призная, че наистина имам болки. Прекарах ужасно уморителна нощ и цялото тяло ме боли… ако разбирате какво искам да кажа.

Розамунд разбра и съвсем не се шокира. През последните седмици бе научила много за физическото удоволствие и копнееше да научи още. Затова вдигна вежди и попита смело:

— Това вероятно означава, че любовникът ви е бил зареден с енергия?

Лейди Агата се изсмя звънко.

— Точно така, скъпа. Приемете един съвет от мен: пазете се от заредени с енергия любовници, когато ще прекарате следващия ден на седлото.

— Ще запомня съвета ви, милейди.

— Направете го. — Агата се подаде от носилката и понижи глас — Щом заговорихме за страстта, Розамунд, ще ви кажа още нещо: не се плашете от ентусиазма на мъжете. Знам, вие още нямате опит, но не бива да се страхувате от… нека го кажа така — от нападателността на ухажорите си. На мъжете често им липсва финес, но според мен не е умно да отхвърляме комплименти, дори когато са грубички. — Дамата отново се засмя звънко. — Приемете съвета ми, Розамунд. Мъжете грешат, жените прощават. Такъв е светът, скъпа.

— Ще запомня и този съвет. — Розамунд вдигна ръка за сбогом и се присъедини към групата на ездачите. Дали Агата намекваше за кавалера? Дали бе забелязала интимните му жестове пред мишената за стрелба с лък? Да, опитната лейди Ленстър със сигурност бе разбрала, че Розамунд се чувства неловко.

Прозвуча сигнал на фанфари и множеството мигновено утихна. Всички глави се обърнаха към двореца. Кралица Елизабет излезе от главния вход, възседнала великолепен бял кон. Тъмнозелената рокля беше обсипана със смарагди и падаше тежко върху гърба на коня. Шапката от пурпурночервено копринено кадифе бе украсена с две огромни щраусови пера, а на шията на кралицата висеше огърлица от смарагди. Всички джентълмени, които й служеха, бяха облечени в еднакви костюми от зелено кадифе, украсени с искрящи смарагди.

Розамунд спря да диша. Гледката беше наистина великолепна. Тя разпозна лорд Есекс и лорд Лестър сред свитата на кралицата, но всички останали господа й бяха непознати. Острият й ум запомни всички подробности, за да ги запечата по-късно на хартия. Може би сър Франсис ще забележи някои интересни детайли.

Появата на кралицата даде сигнал за тръгване. Целият двор беше излязъл, за да вземе участие в лова, и през следващия час Розамунд беше изцяло заета да управлява Джени сред гъстата навалица. По някое време забеляза Джоан, възседнала петнисто пони с широк гръб, което очевидно изпитваше враждебност към всякакви вълнения и високи скорости. Гончиите с кучетата бяха излезли още преди разсъмване, за да търсят елени. Ала придворните, които ги следваха, бяха толкова много и вдигаха такъв шум, че Розамунд изобщо не очакваше да се приближат достатъчно до някой елен или сърна, за да ги улучат със стрелите си.

— Добро утро, мистрес Розамунд.

Уил Крейтън яздеше доста добър кафяв кон. Той й се усмихна широко и живите му очи засвяткаха дяволито. Изглеждаше много добре в костюма от пурпурночервено кадифе, а шапката с дръзкото зелено перо много му отиваше. Хубаво беше да има такъв красив придружител.

Розамунд носеше роклята от златножълта дамаска, освежена с рюш от златна дантела — лейди Уолсингъм й я бе изпратила заедно с чифт ръкавици от мека козя кожа, също украсени с дантела. Кестенявата коса беше хваната на тила със златна панделка, друга зелена панделка красеше челото й. Тази сутрин бе останала доволна от вида си и по погледа на Уил пролича, че и той я намира красива.

— Добро утро, мастър Крейтън — отговори на поздрава Розамунд, присви леко очи и запърха с мигли, както бе видяла да прави Агата.

Той се поклони и целият засия.

— Позволявате ли да яздя с вас?

— Но разбира се — отвърна тя и се огледа скришом да не би някой да ги наблюдава. Не видя подозрителни погледи — даже Джоан беше заета да пришпорва бавното си пони. Придворните се събираха на малки групички, имаше и много други двойки, така че двамата с Уил нямаше да изглеждат подозрителни. — Колко път има до Ричмонд?

— Около час. Предупреждавам ви, че денят ще е дълъг. Кралицата обича лова и не знае умора. Често се връщаме от лов посред нощ.

— Позволено ли е да препускаме?

— Всичко е позволено — засмя се Уил и я изгледа многозначително. — А в гората има предостатъчно пътеки, удобни за препускане. Тъкмо ще избягаме от тълпата. Когато излиза целият двор, настава голяма бъркотия и никой не ме забелязва, когато реша да изчезна за известно време.

— Предполагам, че не е особено трудно да се отделим от голямата група придворни — отговори делово Розамунд, без да го поглежда. — Особено щом започне ловът.

— Права сте, най-добре да изчакаме — кимна сериозно той.

Розамунд не издържа и избухна в луд смях. След първоначалното си смайване Уил се присъедини към изблика й.

— Простете ми — рече Розамунд, без да престава да се смее. — Но нямам никакъв опит в изисканото кокетничене. Изглежда ми ужасно изкуствено.

— Напълно сте права. Но играта е забавна… или поне доста хора я намират такава. — Той я погледна замислено. — Вие сте много различна от повечето придворни, Розамунд. Мисля, че точно заради това ви се възхищавам толкова силно.

В изказването му нямаше и капчица кокетство, освен това звучеше напълно искрено и Розамунд усети как се изчервява. Разговорите й с Уил бяха много по-приятни… и по-почтени от срещите с кавалера. С него се чувстваше в безопасност, ала не можеше да отрече, че у Вожиро я привлича точно опасността. С Уил обаче можеше да се смее и шегува съвсем искрено.

— Показахте ли пиесата си на някого?

Джени препускаше в лек тръс и кафявият кон на Уил се движеше без усилие редом с нея, така че двамата излязоха напред, непосредствено след свитата на кралицата.

— Дадох ръкописа на Дик Бърбидж. — Изведнъж Уил стана сериозен, очите му гледаха по-скоро мрачно. — Каза ми, че щял да го прочете възможно най-бързо, но аз знам, че е много зает… — Стегна юздите и добави тихо: — Нека не се отдалечаваме много от другите, защото ще направим впечатление.

Розамунд кимна и забави малко хода на Джени. Хубаво беше, че Уил мисли за евентуални критични наблюдатели.

— Сигурна съм, че скоро ще ви прати вест. Чух го да казва, че спешно се нуждае от нови пиеси.

— Надявам се — въздъхна Уил, — но съм много обезпокоен, че нямам друго копие. Ако се изгуби или се повреди така, че да не може да се чете, не знам какво ще правя.

— Сигурна съм, че мастър Бърбидж ще се отнесе внимателно към вашия труд. Той живее само за театъра и знае колко е важна всяка нова пиеса.

Уил й кимна благодарно.

— Вие, разбира се, сте права, но аз се чувствам като млада майка, принудена да даде детето си на кърмачка.

— Доста необичайно сравнение, Уил — засмя се Розамунд. — Умеете да си играете с думите и Бърбидж със сигурност ще го признае.

Той я погледна зарадвано и лицето му се разведри. Най-сетне стигнаха до брега на реката. По водната повърхност се плъзгаха лебеди и Розамунд се възхити на царственото равнодушие, с което се отнасяха към минаващите покрай тях лодки.

Кралицата и свитата й се движеха бързо и се намираха на почти половин миля пред останалите. Скоро изчезнаха в огромната ричмондска гора. Розамунд знаеше, че бащата на Елизабет е обичал да ловува по тези места и кралицата ги помни от детските си години. От време на време, когато бил добре настроен към дъщеря си, баща й я вземал на големия си боен кон и двамата заедно препускали да гонят глигани.

Томас Уолсингъм и Кит Марлоу яздеха в края на ловната компания. През последните месеци Томас рядко се задържаше в двора повече от няколко дни — беше зает с делата на своя високопоставен братовчед и заедно с много други агенти плетеше мрежата около шотландката Мария. Няколко пъти беше ходил във Франция, за да се осведоми по-подробно за плановете на Бабингтън и съзаклятниците около него и почти не му оставаше време да се отдава на физически удоволствия с Кит, нито да ходи на театър и да пирува с поетите и авторите на пиеси.

Докато яздеха, Кит рецитираше преводи на Овидий, а Томас се разкъсваше между възхищението си от умелия превод и страх, че хората около тях чуват неприличните стихове. Кит обаче не се притесняваше ни най-малко. От време на време надигаше кожения мях, окачен на колана му, и прекъсваше рецитациите си с лирични забележки за прекрасното утро.

— А къде е днес прелестната Розамунд? — попита по едно време той и се надигна на седлото, за да огледа дългата редица ездачи. — Ти изобщо не обръщаш внимание на сестричката си, Томас.

— Тя не се нуждае от мен — възрази Томас. — Настанена е на добро място, а и сър Франсис я държи под око. Сестра ми е скромно момиче с прости вкусове и не вярвам да се забърка в някоя глупост. Наивността й ще я опази от хищниците в двора. Култивираните придворни не се интересуват от наивни момиченца, защото с тях скучаят.

Кит вдигна вежди. Не за първи път забелязваше, че приятелят му не се интересува от никого, освен от себе си. Самият той отдавна не вярваше, че Розамунд е просто и наивно момиченце. Тя притежаваше остър ум и беше много схватлива, което означаваше, че много скоро ще се научи на изискани маниери и придворни игрички, за да направи кариера в двора. Очевидно познаваме най-малко тъкмо хората, които би трябвало да познаваме най-добре, заключи философски Уил.

Свитата на кралицата бе стигнала до края на гората. В момента Нейно величество разговаряше с главния ловец и водача на кучетата. Скоро се чу сигнал на ловен рог, кучетата се втурнаха по следите и ездачите препуснаха след тях. Повечето придворни също пришпориха конете си.

Розамунд и Уил яздеха сред първите. Розамунд нададе възбуден вик и препусна в галоп. Уил я последва и двамата почти се изравниха със свитата на кралицата. Под дърветата беше приятно хладно. От всички страни се чуваше тропот на копита.

— Хайде да поддържаме ритъма на кралицата! — извика Уил и я задмина. Розамунд пришпори Джени и кобилата препусна като вятър, зарадвана от възможността да се раздвижи.

Зад тях придворните ругаеха, блъскаха се и с мъка си пробиваха път през храсталаците. Всеки се стараеше да излезе по-напред. След време се установи някакъв ред. Джени се подхлъзна и Розамунд моментално спря. Наведе се, помилва потната шия на кобилата и я изчака отново да стъпи стабилно на краката си. Бе изгубила мястото си в колоната, Уил беше някъде далеч напред. Ала такива произшествия се случваха често по време на лов и Розамунд не се разсърди. Насочи Джени настрана и пропусна главната група. Беше сигурна, че паралелно с широката алея минава тясна пътека, по която отново би могла да изпревари препускащите коне.

Розамунд претърси околността и скоро откри полянка, от която излизаше тясна пътека. Тук беше светло, само от време на време трябваше да минава под ниско надвиснали клони. Тя се наведе към шията на Джени и препусна в галоп. Шумовете от лова се чуваха успокоително близо зад дърветата и храсталаците, които отделяха пътеката от главния път.

Тропот на копита зад гърба й я стресна и ускори ритъма на сърцето й. Въпреки близостта на ловците избраната от нея пътека беше усамотена, гората изглеждаше тъмна и непроницаема. Тя пришпори Джени, но тропотът на копита се засили и скоро й стана ясно, че я преследва по-бърз кон от нейния. Непознатият я настигна и се изравни с нея. Розамунд се взираше право напред, сърцето й биеше силно, по челото й избиха ситни капчици пот. Наведе се още повече към шията на Джени и продължи напред.

— Мили боже, мистрес Розамунд, защо препускаме така?

Развеселеният и същевременно учуден глас й беше добре познат и Розамунд въздъхна облекчено. Кавалер Вожиро препускаше редом с нея и се усмихваше въпросително.

— Хайде да стегнем малко юздите — предложи весело той. — Боя се, че конят ми няма да издържи дълго на тази скорост.

Розамунд избухна в смях. Би било абсурдно този силен черен жребец с дълги крака да не издържи на препускането през гората. Тя дръпна юздите и Джени забави ход.

— Моля за прошка, кавалере, но не ви вярвам. Яздите великолепен кон.

— Права сте — съгласи се с готовност той. — Досега не съм срещал по-бърз кон от моя. Ще ми кажете ли защо бягахте от мен?

Розамунд се почувства като последна глупачка, но реши да му каже истината.

— Нямах представа кой ме преследва. Изобщо не помислих, че и друг придворен би могъл да поеме по същата пътека като мен.

— Видях как се отклонихте и любопитството ми се събуди. Не разбирам защо една млада дама бяга от тълпата и препуска по самотна горска пътека. Да не би да имате уговорка? Преча ли ви? — попита той с високо вдигнати вежди и Розамунд отново се засмя.

— Нямам уговорка. Изобщо не ми пречите.

— Сериозно ли? Вие сте прекрасна млада жена, мистрес Розамунд, и в двора сигурно има много мъже, които се стремят да завоюват благосклонността ви.

Розамунд потрепери. Ето го пак чувството, че си играе с огъня. Трябваше да бъде предпазлива, за да не се опари.

— Ласкаете ме, кавалере — отвърна тихо тя, опитвайки се гласът й да звучи небрежно, но веднага осъзна, че се държи като кокетка.

— Заклевам се, че не е така — отвърна той и сложи ръка на сърцето си. В следващия миг лицето му се промени, в погледа му светна настойчивост. — Вие ме вълнувате, Розамунд, а повярвайте, това не се случва често.

Говореше тихо, сякаш се страхуваше, че въпреки усамотеното местенце някой ги подслушва. Протегна ръка и помилва нейната върху ръба на седлото. Докосването я опари.

— Аз не желая да вълнувам когото и да било, кавалере — отговори с треперещ глас тя. — Но се чувствам поласкана и ви благодаря. — Засмя се тихо, но смехът й прозвуча изкуствено.

Арно стегна юздите и спря коня си. Наведе се и хвана юздите на Джени.

— Хайде да се поразходим, Розамунд.

Скочи от гърба на коня и върза юздите за близкото дърво. Протегна ръце и вдигна Розамунд от седлото. Макар и смаяна, тя не помисли да се възпротиви.

Искаше й се да се отбранява срещу решителните му действия, но веднага си каза, че ще изглежда като наивно момиче от провинцията, и не посмя да възрази. Кавалерът надали щеше да приложи насилие срещу нея в гората, където ловуваше кралицата. Той взе ръката й и я поведе към малка, заляна от слънце полянка. Ловците бързо се отдалечаваха от тях.

Арно спря и внимателно я облегна на стъблото на стар дъб. Повдигна брадичката й с един пръст и я погледна дълбоко в очите. После я целуна по устата. Вкусът й беше свеж и сладък. Целуна връхчето на носа й, прокара език по клепачите й, завъртя главата й и загриза ушенцето й. Розамунд се разтрепери от наслада. Устните и езикът му й даваха практически урок.

Арно си заповяда да се въздържа. Бавното прелъстяване щеше да го възнагради богато. У това момиче имаше нещо, което го отличаваше от всички други. Розамунд беше свежа и будна, смела и плаха едновременно и много му харесваше. Нямаше смисъл да бърза. Той си позволи да помилва твърдите й гърди, издуващи корсажа, и когато тя не го отблъсна, устните му последваха ръцете.

Розамунд престана да диша, за да се наслади на невероятното усещане. Докато кавалерът я милваше, съмненията й се топяха. Той я харесваше, искаше да я целува, а тя се наслаждаваше на целувките му… дори повече от това. Случващото се беше ново за нея и тя го намираше прекрасно. Трябваше само да бъде много предпазлива, за да може да се наслаждава дълго на тези нови усещания.

Арно я пусна, отстъпи крачка назад и се вгледа в пламтящото й лице. Замъглените й очи му обещаваха още наслади.

— Колко е хубаво, че не ви уплаших, цветенце мое…

Това не беше въпрос. Розамунд решително поклати глава.

Необикновеното обръщение я поласка. Никой досега не я беше определял като свежо, ухаещо цвете.

— По-добре да се присъединим към другите, докато не са забелязали отсъствието ви — каза Арно.

Розамунд кимна. Кавалерът очевидно мислеше за доброто й име, докато тя съвсем го бе забравила.

Арно й помогна да възседне коня си и двамата продължиха по пътеката към мястото, откъдето долитаха виковете на ловците. Розамунд беше препълнена с нови впечатления и усещания. Устните й тръпнеха, зърната на гърдите й се притискаха в твърдия корсаж, а напрежението в корема й се засилваше, вместо да намалява.

След десетина минути пътеката се разшири. Арно посочи с камшика си наляво.

— Оттам ще излезем отново на главния път.

Той я пропусна да мине напред, изчака я да се присъедини към последните ездачи и едва тогава пришпори коня си.

Розамунд се огледа за Уил, но не го видя никъде. Затова пък откри Джоан, която се мъчеше с бавното пони. Погледна през рамо — Арно й кимна кратко и се усмихна. Розамунд насочи Джени към Джоан и й махна весело. Джоан зяпна учудено.

— Какво правите тук? Мислех, че сте начело на групата.

— Джени започна да куца. Наложи се да сляза и да прегледам подковите за камъчета. Извадих едно от предния й ляв крак и сега се движи по-добре.

Розамунд тръгна редом с Джоан, доволна от бавния ход на понито. Бе преживяла достатъчно вълнения за тази сутрин. По-добре да прави компания на Джоан и да си припомня прекрасните преживявания в гората с кавалера. Ето че вече имаше двама ухажори, при това много различни един от друг. Ако беше честна, трябваше да си признае, че в компанията на Уил се чувства много по-добре. С него беше напълно спокойна, наслаждаваше се на закачките му, отговаряше му съвсем естествено. Кавалерът я тревожеше, но в същото време я възбуждаше и предизвикваше. С него имаше чувството, че трябва да е постоянно нащрек. Но се бе насладила на всяка секунда от срещата в гората.

Задълбочени в разговор, Томас и Кит бяха изостанали много от ловната компания. По някое време Томас се стресна и се огледа изненадано. Ако продължаваха така, щяха да стигнат до мястото за пикника след носилките. Той засенчи очите си с ръка и огледа пътя напред. Изведнъж застина. Розамунд току-що бе излязла от една странична пътека. Какво, по дяволите, търсеше там? Може пък да е имала естествени нужди, каза си успокоително той, но в следващия миг видя, че зад нея се появява мъж.

Слепоочията му запулсираха, лицето му се наля с кръв. Какво, по дяволите, търсеше онзи в английския двор?

Кит го погледна смаяно.

— Какво ти стана, Томас? Изглеждаш сякаш си получил удар.

— Нищо ми няма — отвърна мрачно приятелят му. — Забелязах един стар приятел, когото не съм виждал от цяла вечност, и искам да опресня приятелството ни.

Кит очевидно разбра какво се готви и се засмя невъздържано.

— Стар приятел, а? Май ще го поздравиш с остър меч. Ако е така, аз съм с теб, Томас. Ще му дам да се разбере!

Томас пришпори коня си и Кит го последва, надавайки боен вик. Нямаше представа какво е замислил приятелят му, но предчувстваше, че ще има бой, и гореше от нетърпение да се включи.

Арно чу тропот на копита и се обърна изненадано. Като видя кой го преследва, лицето му се вкамени. Спря коня си и застина неподвижен. Ръката му улови дръжката на сабята.

Томас спря на метър пред него. Ловната компания бе отминала, наоколо беше пусто.

— Добро утро, кавалере. — Томас се поклони подигравателно. — Познавате ли сестра ми?

Арно примигна развеселено.

— Сестра ви ли, мастър Уолсингъм? Не знаех, че имате сестра. Но ако смятате, че имаме да уреждаме сметки, аз съм на ваше разположение… макар да не разбирам защо сте сметнали за нужно да си доведете подкрепление — заключи той с презрителен поглед към Кит.

Томас се отдръпна назад с пламнало лице. Дишаше тежко. Извади меча си с гладко движение и когато Кит направи същото, изсъска:

— Не смей! Този е само мой.

Кавалерът също извади оръжието си. Двамата се гледаха унищожително, но никой не слезе от коня.

— По дяволите, Томас, дай му да разбере, или ме остави аз да го направя! — извика Кит, който гореше от нетърпение да се бие.

Без да каже дума, Томас скочи от седлото. Кавалерът го последва.

— Ей там има полянка — каза Арно и посочи със сабята си пътеката, по която бе дошъл.

— Остани при конете, Кит — заповяда Томас.

Марлоу се ядоса, но се подчини. Хвана юздите на двата коня и зачака, опитвайки се да обуздае гнева си.

Двамата мъже излязоха на слънчевата полянка. Земята беше неравна, тук и там се подаваха корени и образуваха препятствия. Заеха изходна позиция, Томас нападна моментално и се прицели в незащитената ръка на кавалера. Арно парира и мечовете се удариха със звън един в друг. И двамата се движеха тромаво, внимаваха да не се спънат, но въпреки това се биеха ожесточено. Арно стъпи накриво и Томас пръв рани противника си в ръката. По тревата закапа кръв и кавалерът изкриви лице. Слава богу, земята беше суха и нямаше опасност да се подхлъзне в собствената си кръв. Томас отпусна оръжието си.

— Превържете се.

Арно откъсна парче от ризата си, нави плата около раната и стегна възела с другата ръка и със зъби. Отстъпи назад и отново вдигна меча си. Никой от двамата не забеляза приближаването на Кит. Неспособен да остане далеч от дуела, той бе вързал конете за един храст и забърза към полянката. След кратко наблюдение установи, че това не е битка на живот и смърт. Двамата противници се стремяха да уредят някаква стара сметка, но никой не искаше да убие другия.

Арно направи финт, отдръпна се назад, нападна светкавично и мечът му мина по ребрата на противника. Томас изруга и отстъпи крачка назад. На ризата му се появи червено петно.

— Квит ли сме? — попита кавалерът и сведе сабята.

— Засега — отвърна студено Томас, извади ризата от панталона и я притисна върху раната. — Но ако още веднъж ви видя близо до сестра ми, Вожиро, ще ви убия.

Арно се засмя и вдигна жакета си от тревата.

— Вече ви казах, Уолсингъм — нямах представа, че имате сестра.

— Да се махаме, Кит, въздухът тук е отровен.

Държейки се за ребрата, Томас се запъти към конете. Кит взе жакета му и го последва. Колкото и да му беше трудно, Томас успя да възседне коня и хвана юздите.

— Да се връщаме — предложи Кит. — Трябва да те превържат.

— Само драскотина — изръмжа Томас.

— Може би, но ако не я почистят и превържат, ще се възпали.

Без да отговори, Томас препусна обратно по алеята, по която бяха дошли. Двамата яздеха в мълчание, докато Кит не издържа и започна да задава въпроси.

— Няма ли да ми кажеш какво има между теб и французина? Да не сте имали любовна афера? Той ли не е отговорил на чувствата ти, или ти на неговите?

Томас го изгледа остро и поклати глава.

— Шегите ти са неподходящи. Това засяга само мен и Вожиро.

Кит вдигна рамене. Грубият отказ изобщо не го обиди.

— Както желаеш, приятелю. За мен е все едно.

Арно остана на поляната. Седна на един пън и притисна ръка върху раната, докато изчакваше Уолсингъм и спътникът му да се отдалечат достатъчно. Нямаше намерение да се върне сред ловците, но перспективата да препуска обратно рамо до рамо с противника си не го привличаше особено. По-добре да се прибере сам и да отиде при лекаря. Като цяло сутринта бе преминала задоволително. Двамата с Уолсингъм неизбежно щяха да се сблъскат отново.

14

Избраното за пикник място беше на възвишение, оградено от грижливо подрязани букови дървета. В подножието на хълма се плискаше реката и мелодичните й звуци се състезаваха с музикантите, свирещи на лютни. Когато двете с Джоан излязоха от гората, Розамунд се ококори смаяно. Беше виждала доста пикници, но никога досега не беше присъствала на толкова изискано хранене на открито.

Кралицата седеше на своето кресло, заобиколена от най-висшите по ранг дами и господа от свитата си, насядали върху тапицирани табуретки. Под огромен платнен павилион бяха наредени дълги маси, покрити със снежнобяла дамаска, отрупани с ястия, кани с вино и стомни с бира. Придворните седяха на платна или турски килими, опънати върху тревата. Десетки прислужници тичаха насам-натам с табли и кани, пълнеха чаши и сребърни чинии. Пикникът на кралицата не отстъпваше по елегантност на държавните банкети в голямата зала на Уайтхол.

— Кралицата обича да е официално, все едно в каква обстановка се храни — обясни Джоан, забелязала учудването на Розамунд. Млад коняр притича да поеме юздите и помогна на двете млади дами да слязат от седлата, после поведе конете на водопой към реката.

— Хайде да си потърсим място на тревата.

Джоан огледа насядалите, търсейки познати лица.

— О, вижте, там е Уил Крейтън Заедно с още няколко младежи. Да идем да им правим компания.

Розамунд се съгласи с готовност. Джентълмените се бяха изтегнали направо на тревата, а между тях седяха дами с елегантно подредени поли, чието цветно великолепие по нищо не отстъпваше на дебелите турски килими, на които седяха.

Уил бе полегнал на една страна, опрял глава на ръката си. В другата държеше печено пилешко крилце. Като видя Джоан и Розамунд, скочи.

— Заповядайте, дами, присъединете се към нас. Какво се случи с вас, мистрес Уолсингъм? Препускахте до мен, а после изведнъж изчезнахте!

— Кобилата ми започна да куца, затова я отведох настрана от пътя и я прегледах. През това време вие продължихте напред и нямаше как да ви настигна — отговори с усмивка Розамунд и се настани до него на килима.

Докато тя подреждаше полите на златножълтата рокля, групата млади хора разговаряха безгрижно и похапваха с удоволствие от сервираните ястия. Джентълмените поздравиха учтиво двете млади дами, а Уил посочи пищната трапеза с пилешкото крилце и ги покани да си вземат.

— Яжте, дами. Тук сме сред природата и не е нужно да се преструваме.

Той се наведе към Розамунд и й подаде кошничка с хляб. При това й намигна весело и тя усети топло чувство към приятеля си. Уил сякаш подчертаваше тайното съгласие помежду им. Досега не се беше опитал да я целуне — вероятно защото все още беше млад и плах, за разлика от кавалера. Розамунд се усмихна и бегло докосна устните си с пръст, преди да си вземе парче хляб от кошничката.

Някой й подаде пълна чаша сладко вино, друг й поднесе чиния с месо. Джоан, която се бе настанила до нея, ядеше с апетит, но Розамунд забеляза, че през цялото време наблюдава Уил, който обаче не я забелязваше. Цялото му внимание беше съсредоточено върху Розамунд.

— Отдавна не сте ни свирили, мастър Крейтън — каза Джоан с уста, пълна със сметанов сладкиш. — Да не би да сте захвърлили лютнята?

Уил очевидно се стъписа от тази нелогична забележка.

— Но как така… разбира се, че не, мистрес Джоан. Продължавам да свиря, както преди. Не лъжа, нали? — попита той, като се обърна към другите.

— О, разбира се, Уил, продължавате да ни мъчите с вашите тъжни и романтични лирични произведения — ухили се един от господата. Уил го замери с една череша, но той се засмя и също хвърли по него череша. Тя удари Уил по бузата и остави червено петно. Уил го наруга, но всичко беше на шега и младите господа избухнаха във весел смях.

— Дайте да ви избърша.

Розамунд извади дантелена кърпичка и се обърна към Уил, който й подаде бузата си. Всички се държаха непринудено и жестът й бе приет напълно естествено от младежите — с изключение на Джоан, чийто поглед изведнъж стана остър и злобен.

— Много ви благодаря, мистрес Розамунд. — Уил се излегна отново и дояде пилешкото крилце. — Искате ли да играем на думи?

Дамите и господата се съгласиха въодушевено. Уил смръщи чело и след кратък размисъл даде началото на някакъв разказ. Каза две изречения и се обърна към Розамунд.

— Сега е ваш ред.

— Какво точно трябва да направя?

— Да продължите историята — обясни Джоан. — Тази игра е много популярна в двора, но вие няма как да я знаете, защото сте отскоро сред нас.

Розамунд не се разсърди на приятелката си, защото много добре я разбираше. Джоан явно харесваше Уил и й беше неприятно, че не е успяла да го въвлече в разговор. Тя се замисли, но Уил възрази:

— Не, не, Розамунд, не бива да мислите. Кажете първото, което ви идва наум.

— О, разбрах.

Розамунд каза две безсмислени изречения и младежите избухнаха в смях. Играта продължи повече от половин час.

— Моля за извинение, дами, но трябва да се оттегля за малко. — Един от господата стана от килима и се запъти към близката гора. Останалите мъже го последваха.

— Иска ми се и ние да можехме да се облекчаваме така лесно — въздъхна една от дамите и другите се съгласиха в хор. — Вече не смея да пия вода по време на излет, защото не знам къде да отида.

— Ей там има гъст храсталак. — Розамунд, която изпитваше нужда да се облекчи, посочи надясно и стана. — Отивам да видя дали е подходящ.

Тя спря за момент и огледа пъстрата сцена. Видя Агата сред група придворни, насядали на столчета недалеч от свитата на кралицата, но от кавалера нямаше и следа. Вероятно ловът бе загубил очарованието си за него и той си бе отишъл. Розамунд не съжаляваше за отсъствието му. Срещата с него беше твърде силно преживяване и не й се искаше това да се случва често.

Розамунд отиде от другата страна на хълма и се скри зад храстите. Те я отделяха от останалите, дори гласовете им не се чуваха зад плътната стена от клони. Розамунд успя да се пребори с полите и колосаните фусти, облекчи се и се изправи с доволна въздишка.

— Сега по-добре ли се чувствате? — засмя се Уил точно зад нея и тя се обърна стреснато.

— Нима сте ме наблюдавали?

— Не, разбира се — извика той и разпери отбранително ръце. — И насън не би ми хрумнало!

Розамунд го огледа недоверчиво. В този момент й приличаше на дяволит хлапак, извършил поредната беля.

— Не съм съвсем сигурна, че мога да ви вярвам.

— Заклевам се! — Той и протегна ръка. — Хайде да се поразходим.

Розамунд се огледа. Някои от по-възрастните придворни подремваха на килимите, младите се разхождаха на двойки и по–големи групи. Кралицата все още седеше на креслото си, слушаше музикантите и от време на време отпиваше по глътка вино. Сцената беше прекрасна и пикникът очевидно нямаше да свърши скоро.

Розамунд сложи ръка върху пръстите на Уил и двамата тръгнаха по тясна пътека. От другата страна възвишението беше пусто, сякаш никой не знаеше, че може да се слезе и оттам. Тук-там се издигаха млади дървета, иначе беше открито. Розамунд и Уил слязоха към реката, която на това място беше невероятно бистра, а камъните — чисти и бели. Уил седна на един висок камък и я покани да се настани до него. Сложи ръка на рамото й и я обърна към себе си. В очите му светна решителност. Ей сега ще ме целуне, помисли си Розамунд.

Тя вдигна лицето си срещу неговото и се усмихна подканващо. Той се наведе и сложи устни върху нейните. Целуна я съвсем различно от кавалера. Не беше така самоуверен като него, но устните му пареха и Розамунд му отговори с голяма готовност.

След малко Уил вдигна глава и я погледна, сякаш я виждаше за първи път. Розамунд се почувства несигурна. Дали пък с готовността си да го целуне не бе престъпила някое от многото правила в двора? Ала като забеляза наситената светлина в очите му, се успокои.

— Вие сте прекрасна, Розамунд — прошепна той и тя изпита усещане за триумф. Даже на Агата не правеха такива силни и искрени комплименти.

Уил я погледа още малко и в погледа му отново се появи хлапашката дяволитост, която Розамунд познаваше и обичаше.

— Ще отидем ли на театър?

Тя си спомни за предложението му. Досега беше смятала, че е само шега. Днес обаче, след прекрасните приключения, след двете тайни срещи, които я изпълваха с усещане за сила, си каза: всъщност защо не? Ще измисли начин да избяга за няколко часа от двора. Животът сред придворните я бе научил, че всяко правило може да бъде заобиколено, но това трябва да стане дискретно. Очакваше я още едно прекрасно приключение.

— Кога? — попита задъхано тя и Уил се засмя възхитено.

— Не очаквах, че сте толкова смела.

— Смела съм, разбира се — отвърна Розамунд с добре изиграно възмущение. — Досега просто не бях сигурна, че имам желание да го направя.

Уил се засмя отново, но бързо стана сериозен.

— Доколкото чух, след три дни дворът ще замине за Гринич и ще нощува там. Кралицата ще приема посланици. Бихте могли да измислите някакво извинение и да си останете в Уайтхол.

— Ще вдигна температура… или ще се оплача от женски болки… — започна да изрежда Розамунд.

— Ако вие успеете да се освободите, аз ще ви доставя необходимите дрехи за предрешаване — обеща той.

— Ще го направя — пошепна тя, пое ръката му и се изправи. Той я притисна бързо до себе си и тя усети горещината на тялото му. Уил й кимна и я пусна, защото наблизо се чуха гласове.

— Май потегляме. Дръжте се близо до мен по обратния път. Дано само конят ви да издържи.

— О, ще издържи, разбира се — отвърна убедено Розамунд. С радост щеше да прекара един следобед без романтични отклонения. След преживяното дотук й се искаше да изпита по-прости удоволствия, например бърза езда.

Кит Марлоу отиде на театър сам. Томас беше на път с отвратителния Фрейзър, но Кит не се чувстваше обиден, че е изключен от тази акция. И той имаше да изпълнява поръчение, и то доста неприятно. Работеше съвместно с Гилбърт Гифърд, също служител на Уолсингъм. Задачата им беше да се сближат с наивен, пламенен младеж на име Джон Савидж и да го накарат да се изкаже публично в полза на шотландската кралица. Щом чуеха изявлението му, агентите на държавния секретар щяха да го арестуват.

Кит не се чувстваше горд, че е част от шпионите на сър Уолсингъм, но беше достатъчно честен да признае, че се наслаждава на плодовете от дейността си. Днес беше облечен в дрехи, които си бе купил сам. Всяко от четиринайсетте златни копчета на тъмнокафявия кадифен жакет показваше заслугите му към родината. Харесваше оранжевата подплата на жакета, която се подаваше под разцепените ръкави, харесваше фината дантела на яката и маншетите. Бе възприел навика на Томас да се конти, но не съжаляваше, защото изглеждаше красив и човек с положение.

Първо си пийна порядъчно в кръчмата близо до театъра. Щом стана време, отиде зад сцената, където актьорите се подготвяха за представлението.

— Я виж ти! Какви са тези женски цветове, Кит? — посрещна го подигравателно Нед Алейн, който тъкмо бе изрисувал лицето си. — Не знаете ли, че така се обличат уличниците? Или сте започнали да вършите тяхната работа?

Кит го цапна по рамото по-силно, отколкото бе нужно.

— Много добре знаете, че вкусът ми не е в тази посока. Освен това съм сигурен, че кафявото кадифе не е материя за уличници.

— Нед има предвид оранжевото, дето се подава от ръкавите — поясни Бърбидж от столчето си в гардеробната. — Къде е Томас?

— Замина по работа. — Кит възседна един стол и затърси в джоба си монета. — Ей, момче! — Той щракна с пръсти към един от младите актьори с нежни, безбради лица, които изпълняваха женските роли. — Донеси ми канче бира, Роби.

— Веднага, мастър Марлоу. — Момчето сръчно улови монетата и излезе тичешком.

— Ние тук пием едва когато пиесата свърши — обади се отново Бърбидж. — И без това ни е трудно да играем пред пияна публика. Затова съм наредил на актьорите си да карат представлението трезви.

Мъжете наоколо замърмориха под нос, но не сърдито.

— Аз обаче ще пия, защото съм жаден — засмя се Кит, — а ако остане нещо, ще ви го дам след представлението.

— Със сигурност няма да ни остави и капчица — прошепна един от младите актьори и хвърли бърз поглед към Марлоу. Дано само не го е чул, защото избухливостта му беше пословична. Но дори да го беше чул, Кит не реагира. Вниманието му бе привлечено от появата на Том Кид. Момчето донесе каната с бира, Марлоу поздрави сърдечно Кид и му предложи да отнесат столовете си на сцената и да опитат бирата. Тъкмо удобен случай да му обърне внимание върху някои неблагозвучни стихове в „Испанска трагедия“, което отдавна възнамеряваше.

Том Кид не остана особено доволен от критиката, но последва бирата, както кон следва торбата с овес, и двамата се настаниха на сцената.

Кит отпи голяма глътка от каната и я подаде на Том. Театърът бързо се пълнеше. Пред сцената, в така наречената яма, се бе събрала гъста тълпа, а галериите изглеждаха така, сякаш скоро щяха да поддадат под тежестта на публиката. Марлоу забеляза свежо младежко лице, наведено над парапета. Розови, красиво закръглени бузки, буйна кестенява коса, прибрана под широкопола шапка — наистина хубаво момче.

Кит се усмихна. Харесваше момчета, току-що излезли от детската възраст. Преди няколко дни бе отвел в леглото си млад коняр, за да се порадва на страст, съвсем различна от тази, която споделяше с Томас Уолсингъм. В неговия живот имаше великолепни триумфи и още по-великолепни поражения, но той беше на мнение, че от време на време мъжът има нужда да вкуси меда.

Докато актьорите се подреждаха на сцената, Кит продължи да наблюдава младежа, възхитен от бурното му вълнение. Сам ли беше? О, не! Придружаваше го познато лице — Уил Крейтън! Кит остана много изненадан. Нямаше представа, че младият придворен споделя любовта му към момчета. В жеста, с който Уил сложи ръка на рамото на младежа, имаше нещо собственическо. Сякаш бе дошъл тук да го закриля. Може би имаше друго обяснение. Може би Уил бе довел на театър някой млад роднина от провинцията.

Кит реши да изчака края на представлението и да разбере кое е хубавото момче в галерията. А сега по-добре да посвети вниманието си на случващото се на сцената.

Розамунд седеше в галерията на Къртън Театър и трепереше от възбуда. Още не можеше да повярва, че е дошла на театър. Оказа се учудващо лесно да си остане в Уайтхол: престори се, че страда от силни болки в корема, и й заповядаха да си остане в леглото. Никой не си помисли, че една придворна дама ще се откаже доброволно от удоволствието да пътува по реката с разкошния кораб на кралицата, след това да участва в официалния банкет и да танцува до среднощ. Освен това квартирите на придворните дами в Гринич бяха много по-просторни и удобни от тези в Уайтхол.

Джоан изрази многословно съжалението си, че Розамунд няма да вземе участие в излета, и отиде да съобщи на графиня Шрузбъри. Главната придворна дама се разпореди мистрес Уолсингъм да остане на легло целия ден и да се възстанови, за да може още на следващата сутрин, щом кралицата и дворът се върнат в Уайтхол, да поеме задълженията си. Розамунд проследи от прозореца на спалнята как дългата, тържествена процесия излезе през портите на двореца в посока към реката, където ги очакваха корабчетата. Тишината в Уайтхол беше почти зловеща, а коридорът на втория етаж беше толкова тих, че тя чуваше стърженето на мишките под дъските.

Както се бяха уговорили, Уил й донесе вързоп с мъжки дрехи. Розамунд се облече бързо и се яви пред него в черен жакет и панталон на паж. Косата й беше стегната на кок и скрита под голяма шапка. Краката й бяха обути във високи кожени обувки с метални закопчалки.

Като я видя, Уил се облещи смаяно, а Розамунд беше готова да избухне в смях. Двамата излязоха от двореца отидоха в конюшните. Розамунд трябваше да седне зад Уил върху гърба на кафявия кон. Той й каза, че е твърде рисковано да язди Джени, и тя се съгласи. Ето че сега седеше в галерията на Къртън Театър и се наслаждаваше на гледката, на шумовете, дори на миризмите и изпаренията на тълпата.

Не познаваше пиесата, но позна актьорите. Видя и Кит Марлоу на сцената, но нямаше опасност да се срещнат. Двамата с Уил възнамеряваха да си тръгнат веднага след представлението.

Уил се наведе към ухото й.

— Не мърдайте от мястото си. Ще се върна само след минута.

Той изчезна и тя веднага се почувства в опасност. Мястото на Уил, моментално бе заето от други хора, и Розамунд внезапно усети колко силна беше човешката воня — на гнил дъх, престояла бира, суров лук и стара пот. Говореха с груби, дрезгави гласове, някой я блъсна силно в гърба и я притисна към парапета. Тя се опря с две ръце и се опита да си осигури малко въздух за дишане. Слава богу, Уил се върна бързо и успя да си завоюва достатъчно място до нея.

— Реших, че сте гладна — рече той и й подаде пастетче с месо. Захапа жадно своето и по брадичката му покапа мазнина. Той я избърса с опакото на ръката и й се усмихна сияещо.

Розамунд моментално се почувства по-добре. Тя беше тук с Уил и никой не знаеше това. Беше част от едно необуздано множество и се наслаждаваше на анонимността си. Отхапа от пая и когато пръсна мазнина, последва примера на Уил и я изтри с опакото на ръката си. Оказа се много вкусно. Отдавна не беше опитвала нещо толкова сочно и приятно. Погледна Уил и му се усмихна, за да покаже колко добре се чувства с него.

Представлението започна. Пиесата се разгърна пред нея, разпростря богатството си като върху магичен килим, пренесе я в свят, твърде далечен от реалния. Когато свърши, Розамунд заръкопляска бурно, все още замаяна от чудото.

— Прекарахме си чудесно — констатира с доволна усмивка Уил. Той не беше в състояние да отвърне поглед от пламтящото й лице, а сияещите зелени очи направо го омагьосваха. Мъжките дрехи упражняваха върху него магията на забранения плод. Жакетът и панталонът подчертаваха красотата на тялото й и това го възбуждаше. Тя беше дребна, но отлично оформена, хълбоците и задничето й — с красиви меки извивки под памучната материя. Добре, че гърдите й бяха скрити под широкия жакет.

— Защо ме гледате така? — Розамунд никога не беше виждала този глад и желание в мъжкия поглед. Познаваше възхищението, но то беше само бегло впечатление в сравнение с онова, което в момента й казваха очите на Уил. Тялото й се пробуди и се затопли, кожата й се напрегна и затрепери, но най-силно беше усещането за власт над мъжа до нея.

Уил разтърси глава, за да се освободи от замайването.

— Велики боже, Розамунд, ако знаех какво ще предизвикат тези дрехи… — Той сложи ръка върху устата си и я бутна към изхода. — Да се махаме оттук, защото ще ни стъпчат.

Опасенията му са напълно реални, разбра Розамунд, когато започнаха да си пробиват път към стълбата. Хората зад нея я блъскаха да се движи по-бързо, онези отпред спираха внезапно. Човешкото множество се люлееше и бучеше и когато най-сетне излезе от театъра, Розамунд изпита чувството, че е изхвърчала като тапа от тясното гърло на бутилка.

Тя стъпи на тротоара и шумно си пое въздух, опитвайки се да се успокои. Огледа навалицата с надеждата да открие Уил, но не го видя никъде. Усети, че някой е застанал съвсем близо до нея, но в първия миг не му обърна внимание. Докато се добере до изхода, я бяха блъскали десетки хора и сега не усети разликата. Постепенно обаче осъзна, че някой я докосва нарочно. Мъжка ръка се движеше бавно по задните й части. Тя посегна инстинктивно назад и блъсна ръката. В отговор чу тих смях и тих глас:

— По-полека, по-полека, сладкият ми. Ти си твърде вкусна хапка, за да се държиш така нелюбезно.

Розамунд се вцепени. Обърна се бавно и се взря в засмяното лице на Кристофър Марлоу. Той я позна моментално и усмивката замръзна на устните му.

— Мили боже… какво търсите тук, Розамунд?

— И аз бих могла да ви задам същия въпрос — отвърна дръзко тя, опитвайки се да скрие смущението си. Съзнаваше, че лицето й е станало тъмночервено. Спомни си какво беше казал Уил в галерията и какво изразяваше лицето му. Наистина ли изглеждаше толкова предизвикателно в мъжките дрехи?

Кит разпери ръце.

— Видях едно прекрасно младо момче и реших, че си заслужава да опитам тази вкусна хапка. Направих само онова, което всеки здрав, нормален мъж би направил при тези обстоятелства.

— Аз пък не смятам, че би го направил всеки мъж — възрази сърдито тя.

— Може и да сте права. — Кит бързо си възвърна самообладанието и започна да се забавлява със ситуацията. — С Томас ли сте тук? Не, разбира се, че не. Той работи за милорд държавния секретар. Видях ви с мастър Крейтън. Той ли е придружителят ви? — Кит се огледа и застана очи в очи с Уил Крейтън.

— Мастър Марлоу. — Уил се поклони тромаво. Още не можеше да се отърси от ужаса, който бе преживял, като видя как Марлоу милва възхитителното задниче на Розамунд.

— Мастър Уил. Видях ви преди малко в галерията. — Кит хвърли бърз поглед към Розамунд и се усмихна. — Ето откъде духал вятърът. Сега разбирам какво става. Къде е най-доброто място за среща на двама влюбени? Естествено, в галерията на театъра, сред простолюдието.

— Това не беше среща — ядоса се още повече Розамунд. — Уил знае, че театърът много ми липсва, и двамата решихме да дойдем тайно. Дворът замина за Гринич, а аз си останах в Уайтхол, защото съм болна — обясни бързо тя и веднага се засрами от глупавото извинение.

— Е, радвам се, че сте се възстановили бързо — засмя се Уил. — Бъдете спокойна, мистрес Розамунд, ще запазя тайната ви. А сега предлагам да отидем в някоя хубава кръчма, за да полеем случката и да си поприказваме. Какво ще кажете?

— Само не с актьорите. Братът на Розамунд не бива да узнае, че е идвала в града.

Кит кимна с крива усмивка.

— Смятам, че Томас ще се разсърди само ако игричките на сестра му стигнат до ушите на държавния секретар и агентите му. Ако всичко си остане между нас, няма да се ядоса. Не смятам, че Нед Алейн и останалите общуват с двора, освен, разбира се, с Томас и приятеля му мастър Уотсън.

Уил хвърли бърз поглед към Розамунд и тя захвърли предпазливостта по дяволите. Какво толкова можеше да й се случи?

— Мастър Марлоу е прав. Томас не се интересува от мен. Той иска само да не го излагам пред двора с неразумни постъпки. А в момента дворът се забавлява в Гринич. Хайде и ние да се позабавляваме, Уил.

— Мисля, че е редно да ви дадем подходящо име — рече сериозно Кит. — Аз предлагам Ганимед, красивия малък виночерпец на боговете. Много ще ви подхожда. Или предпочитате нещо не толкова предизвикателно? Какво ще кажете да ви наричаме Пип? Точно така изглеждате. Свежа и зелена като ябълка.

Кит се забавляваше много от приключението на Розамунд и се чувстваше възбуден от образа на невинен младеж, какъвто тя играеше.

Розамунд направи гримаса. Кит й се надсмиваше, това беше ясно, но поне не беше злобен като придворните. Не беше забравила как реагира Уил на мъжките дрехи и разбираше защо Кит се е изкушил да я докосне. Обърна се с очакване към Уил.

Той не знаеше какво да реши. Не искаше през тази скъпоценна вечер да дели Розамунд с грубите актьори и похотливия Кит Марлоу, но много му се щеше да поседи с тях и да поговорят за представлението.

— Добре — съгласи се най-сетне той. — Да се надяваме, че никой няма да ни види. Нямам никакво желание да се дуелирам с брат ви на Финсбъри Фийлд.

Розамунд го хвана подръка и се притисна до него.

— Няма да го допусна, Уил. Ако се наложи, ще прережа гърлото на Томас, докато спи.

— Боже, какъв кръвожаден хлапак! — провикна се Кит и забърза към кръчмата.

15

Зад сцената актьорите брояха постъпленията от вечерта. Както обикновено, Бърбидж ръмжеше срещу вратаря, който събираше монетите за вход в кожена кесия.

— Пет фалшиви монети. Проклети да са!

Като видя Кит и придружителите му да влизат, директорът на театъра се оживи.

— Е, мистър Марлоу, имате ли някакви оплаквания от стиховете тази вечер?

Кит остана спокоен. Разбираше, че Бърбидж е измъчван от грижи, и не се сърдеше на скандалджийския му тон.

— Оставете това, Бърбидж — отговори безгрижно той. — Вижте, довел съм компания. Познавате Уил Крейтън, но се съмнявам, че сте виждали някога младия Пип. — Сложи ръка върху гърба на Розамунд и я бутна напред.

— Откъде сте намерили това сочно сладкишче, Марлоу? — попита иронично Нед, докато сваляше перуката си. — Мислех си, че вкъщи имате достатъчно забавления и не ви се налага да ловите хубави млади момчета по улиците.

— В случая грехът не е мой — отговори весело Кит и се настани на едно столче. — Приятелят ми Уил има предимство.

Уил понечи да протестира, защото мъжете в гардеробната се обърнаха да огледат Розамунд, но тя реши да изиграе ролята си, както подобава. Подръпна жакета си, намести широкополата шапка на главата си, опря едната си ръка на хълбока и гордо изправи гръб.

Разнесе се многогласен смях. Мъжете веднага разпознаха в този нахален младеж иначе сдържаната сестра на Томас Уолсингъм.

Уил се отпусна. Нямаше смисъл да протестира. Щом Розамунд е решила да играе тази игра, той също ще участва. Поклони се и размаха украсената с перо шапка с величествен жест.

— Ако вие, джентълмени, разрешите на двама млади кавалери да ви правят компания тази вечер, ние ще се радваме да уважим празника с кана бургундско.

— Браво, Уил! — Кит го удари по рамото. — Хайде, господа, да вървим в „Бялото конче“. Надявам се Пип да нарисува всички интересни сцени от вечерта. Аз имам някои предложения как да подобрите сцената със срещата на влюбените, но ще ви го демонстрирам по-добре, ако разполагам със скица.

Розамунд не запомни почти нищо от вечерта. По едно време забеляза, че Уил и Бърбидж разговарят оживено и сърцето й се изпълни с надежда, че обсъждат пиесата на Уил и Бърбидж го окуражава. Във всеки случай Крейтън не изглеждаше сломен, но тя нямаше възможност да поговори с него, за да разбере какво става. Най-сетне пияната компания си тръгна от кръчмата „Бялото конче“. Всички бяха в най-добро настроение и си подмятаха стихове, докато Кит подскачаше като пони по улицата, размахваше шапка и пееше с пълно гърло неприлична песен.

Стигнаха до ъгъла и Уил бутна Розамунд наляво, докато останалите се запътиха надясно. Кит последва актьорите.

— Да минем оттук, Розамунд. Трябва да взема коня си от наемния обор.

Говореше малко завалено и Розамунд се закиска весело.

— Май пихте твърде много, Уил.

— Сигурно, но и вие, скъпи Пип, си пийнахте порядъчно.

Розамунд залитна към една стена и Уил я хвана за рамото.

— Крайно време е да се връщаме в двореца.

Розамунд разбра, че той има право, и се вкопчи в ръката му. Двамата се заклатушкаха по улицата, докато Уил се опитваше да си спомни къде точно е оставил коня си.

— Май трябва да минем оттук… Не, по-добре по тази улица… Мили боже, помогни ми, Розамунд! — Той се облегна на стената и затвори очи. — Вече не знам къде е оборът…

Розамунд присви очи и се опита да се съсредоточи. Вече беше много тъмно и дори звездите на небето не светеха достатъчно силно. Въпреки състоянието си тя знаеше, че улиците на нощен Лондон не са добро място за двама окъснели пияници.

— Натам! — Розамунд посочи надясно. В края на улицата се издигаха двете кули на театър „Завесата“. — Оборът се намира близо до театъра.

Уил улови ръката й и двамата тръгнаха с бързи крачки по улицата. Само след минута чуха зад себе си стъпки. Уил сложи ръка върху дръжката на меча и пошепна на Розамунд да бърза. Двамата се затичаха, но когато към стъпките зад тях се присъединиха и други, ги обзе див страх. Внезапно Уил се отклони настрана и повлече Розамунд в катранено черния мрак. Отвори тежка дървена врата, бутна Розамунд да влезе, затръшна вратата и се облегна на нея с цялото си тяло. Стъпките спряха и някой се опита да отвори.

Уил изруга, напрегна всичките си сили и успя да спусне тежкото желязно резе. Вратата издържа на напъна. Розамунд застана до Уил и натисна вратата с всички сили, макар да знаеше, че нейната тежест не е голяма помощ. И двамата изтрезняха отведнъж. Трепереха от страх, но бяха твърдо решени да не допуснат вратата да се отвори, фактът, че са заедно, им вдъхваше сили.

Най-сетне нощните разбойници се отказаха да натискат вратата и шумът от отдалечаващи се стъпки прозвуча като музика в ушите на Розамунд. Тя въздъхна дълбоко и попита шепнешком:

— Къде сме, Уил?

— Надявам се да сме в обора — отговори той, отблъсна се от вратата и се опита да различи нещо в мрака. Постепенно очите им свикнаха с тъмнината и двамата едновременно разпознаха очертанията на сграда в дъното на малкия павиран двор. — Да, наистина сме в обора.

Уил се запъти към сградата. Розамунд го следваше по петите. Скоро усети миризма на тор, кожа, коне. Уил изсвири тихо и зад вратата изцвили кон.

— Ето го и Сам! — извика зарадвано той, вдигна резето и отвори вратата. Вътре беше топло, миришеше силно на коне и слама. Уил се запъти пипнешком към мястото, откъдето дойде цвиленето, и Розамунд го последва. Намери коня си горе-долу в средата на боксовете. Конят изцвили тихо и побутна с глава ръката на Уил, който се подпря на разделящата стена.

— Най-добре да останем тук, докато се зазори. — Уил протегна ръка и напипа рамото на Розамунд в непрогледния мрак. В обора не влизаше нито лъч светлина. — Ще се опитаме да си направим легло в сламата. Сигурно ще намерим някой празен бокс.

Розамунд кимна и започна да търси. В края на редицата наистина имаше празен бокс, чисто изметен, а в ъгъла бе опряна стълба, която сигурно водеше към плевнята. Тя се изкачи сръчно по дървените стъпала, зарадвана, че не носи тежки поли и кринолин. Горе миришеше приятно на суха трева, а през малкия кръгъл прозорец влизаше светлина.

— Елате, Уил… намерих плевнята — повика тихо тя.

Уил се отзова на повика й. Розамунд намери вила и започна да събира сено под прозореца, за да направи мека постеля.

— Ще сложим отгоре наметките и сеното няма да боде.

Тя свали своята и я разпростря върху сеното. Падна върху купчината и въздъхна доволно.

— Не мога да се помръдна, Уил, и главата ми се върти.

Уил свали наметката си и я зави. Поколеба се за миг, погледна я и рече:

— Аз ще си направя легло в другия ъгъл… Дано само не ви е студено…

Розамунд отвори широко очи.

— Студено ми е, затова ще легнете до мен. Купчината е достатъчно голяма за двама ни.

Уил се поколеба само секунда. В следващата легна до нея и зави и двамата с наметката си. Сладкият аромат на сеното, тесният сърп на луната в прозорчето, шумовете, които идваха от животните долу, бяха напълно нов свят. Уил се обърна към Розамунд и я привлече в обятията си. Очите му светнаха в мрака, устните му завладяха нейните. След дълга целувка той прошепна задъхано:

— Господи, Розамунд, толкова те желая…

Тя се притисна до него и вдъхна дълбоко аромата му. Той миришеше на вино и пот, на лавандула и съвсем слабо на кожа и кон. Наболата му брада се отъркваше о бузите й и причиняваше сладостни усещания. Тя се устреми към него с цялото си тяло и зашепна неразбираеми думички, които отразяваха хаоса в сърцето й.

— Искам те… чувствам, че… о, Уил, не мога да намеря думи… Никога не съм се чувствала така…

Тя легна върху него, раздвижи се и усети движенията на тялото му под нейното. Натискът на слабините му се засилваше с всяка секунда. Собственото й тяло се усещаше много по-лесно достъпно и по-отворено в мъжките дрехи и това й вдъхна допълнителна смелост.

Уил обхвана лицето й с две ръце и я зацелува жадно. След малко се претърколи настрана и я притегли със себе си, така че тя се озова под него. Той се надигна и сините му очи пламнаха.

— Сигурно е заради дрехите — прошепна той. — Господи, Розамунд…

— Не би било зле да ги нося по-често — прошепна тя и се раздвижи под него.

Двамата бяха попаднали в друг свят, имаха си свое малко местенце във вселената. Тук не съществуваше нищо освен усещането за телата им, миризмата на сено и надигащото се желание, за което нямаше думи. Розамунд закопня да се слее с Уил, да го притежава като част от себе си, да го има изцяло.

Той започна да милва гърдите й. Жакетът му пречеше, затова го разкопча и го разтвори. Ужасният корсет не я стягаше и гърдите й бяха топли и меки под ленената риза, а твърдите зърна опъваха плътната материя. Уил зашепна нежни думи в ухото й и тялото й веднага реагира. Тя се притисна към него, смаяна от бурната си реакция. Той развърза панталона си с треперещи пръсти, тя също се освободи от своите и въздъхна от задоволство, когато най-после усети голата му кожа.

Телата им се съединиха и станаха едно. Крайниците им се преплетоха. След кратка, режеща болка Розамунд заплува върху вълна от невероятни усещания, които бяха отчасти действителност, отчасти сън. Усети как той се отдръпна и извика недоволно, но в следващия миг се сгуши в него, помоли го да я държи здраво и заспа дълбоко, сложила глава на рамото му.

Розамунд се събуди с първия лъч на зората. Мъчеше я страшно главоболие, нямаше представа къде се намира. Простена, обърна глава и погледна неразбиращо Уил, който спеше до нея. Голата му ръка почиваше върху гърдите й. Тя се опря на лакът и огледа плевнята. Обувките, чорапите и панталоните им лежаха смачкани в ъгъла. Тогава Розамунд си спомни и изпита дълбока радост въпреки главоболието.

Тя легна отново и започна да опипва тялото си. На много места усети чувствителност, а между бедрата си напипа влага. Вдигна ръка и погледна окървавените си пръсти. Вече не беше девица. Сигурно щеше да гори в ада заедно с другите грешници, но беше благодарна за преживяното през нощта неземно удоволствие. Не съжаляваше, че е видяла и усетила мъжкото тяло върху себе си и в себе си. Спомни си аромата на кожата му, вкуса на езика му, невероятния миг, когато се озова на прага на нещо много особено, усещането, че пропада в дълбока пропаст… Много скоро в главата й остана само една мисъл: как да повтори тези прекрасни моменти.

Розамунд се претърколи настрана и съвсем леко и нежно докосна клепачите на Уил с връхчето на езика си.

Той се събуди веднага и я погледна объркано. В следващия миг разбра и пребледня.

— Розамунд? — Седна върху наметката й и се огледа. Видя разхвърляните дрехи и пребледня още повече.

Тя го гледаше с несигурна усмивка. Защо беше толкова уплашен? Докосна ръката му и го погледна открито в очите.

— Какво не е наред?

Уил разтърси глава и потрепери от болката в слепоочията.

— Всичко е наред, любов моя, не се притеснявай… О, по дяволите… Аз ти отнех девствеността. Постъпката ми е непростима.

— Ти не си ми я отнел, аз ти я дадох — поправи го меко тя. — Отдадох ти се доброволно, Уил, и не съжалявам. Ти съжаляваш ли?

Той я слушаше и не вярваше на ушите си. Лицето й беше сериозно, обрамчено от разрешени къдрици, огромните зелени очи изразяваха несигурност.

— За бога, как можах! — изохка той, привлече я към себе си и целуна очите й. — Розамунд, ти си прекрасна, но аз имам адско главоболие и сутрин след пиянство всичко изглежда мрачно.

Той се опитваше да се шегува, но си личеше, че се разкайва за постъпката си. Розамунд се усмихна колебливо.

— Никога не ми е било толкова зле. Ужасно е.

— Да, скъпа, знам, и друг път ми се е случвало. Не биваше да го допускам. — Той посегна към дрехите си. — Мили боже, сигурно мириша на бъчва!

— И аз. — Розамунд дъхна в ръцете си и направи гримаса. — Бързо да се връщаме в двореца. Така ме боли глава… все едно бог Тор удря с чука си зад очите ми.

Уил завърза панталона си.

— Слава богу, наоколо още няма хора. С малко повече късмет ще изведем Сам от обора и ще се измъкнем, преди да се е появил първият коняр.

Уил се уви в наметката си, без да изтърси сламките по нея. Розамунд последва примера му и се облече бързо. Двамата слязоха безшумно по дървената стълба.

— Как ще платиш за коня? — попита тихо тя, докато той оседлаваше жребеца си.

— Ще оставя монета в бокса. — Уил бръкна в кесията си и се намръщи. След вчерашните приключения бе останал почти без пари. Вече не помнеше колко кани вино бяха изпили. Все пак намери подходяща монета и я сложи до вратата.

Изведе коня в двора, примигна срещу изгряващото слънце и изохка от болката в главата. След като Уил възседна жребеца си, Розамунд отиде да отвори вратата и го изчака на улицата. Уил протегна ръка и я изтегли на гърба на коня.

На дневна светлина улицата вече не криеше опасности. По това време беше почти пусто. Тук и там се отваряха врати и жени изхвърляха нощните отпадъци в канала. Някой извика предупредително от горния етаж и Уил бързо насочи Сам настрана от мръсната вода. Забави се само със секунда, но съдържанието на нощното гърне, изпразнено от прозореца, пръсна от канала.

— Дано черните им души изгният в ада — изруга той и се намръщи от вонята. Розамунд, скрила лице в мекото кадифе на наметката му, не издаде звук. Мечтаеше си за баня, но не знаеше как би могла да осъществи мечтата си сред стените на Уайтхол. Но поне щеше да се наспи хубаво следобеда, и то сама в леглото, защото Джоан щеше да се върне едва вечерта.

Много скоро в края на пътя изникнаха очертанията на двореца. От реката се вдигаше лека мъгла и смекчаваше очертанията, навлажняваше сочните зелени морави. Уил избра тясна пътека отстрани на двореца и влезе в парка през рядко използвана порта.

Щом стигнаха пред конюшнята, той скочи от коня и помогна на Розамунд да слезе. Задържа я за миг в прегръдката си и тя запомни завинаги усещането на топлите му ръце на талията си. Лицето му издаваше загриженост.

— Ще успееш ли да влезеш незабелязано, скъпа?

— Ще мина през страничната врата — отговори уверено тя. — Няма причини за безпокойство, Уил.

— Сигурно — промърмори той, но явно не беше убеден и това я обърка.

— Ще се справя — повтори тя.

Уил кимна, но тревогата в очите му остана.

— Знам, че си много сръчна — пошепна той, огледа се, за да е сигурен, че никой не ги наблюдава, сведе глава и бързо я целуна по устата. — Побързай. Желая ти дълъг и дълбок сън.

— Ще заспя веднага — засмя се тя, вдигна ръка и проследи извивката на устните му. — До по-късно, Уил.

— Да, до после.

Той я проследи с поглед, докато тя тичаше по пътеката към един от страничните входове на двореца. Имаше чувството, че е започнал нещо, което не е в състояние нито да контролира, нито да продължи, но го приписваше на потиснатото си настроение след снощното пиянство. Е, решението ще си дойде само. Сега е най-добре да се прибере в квартирата си и да се наспи.

Като се стараеше да минава по малко използвани коридори, Розамунд стигна до спалнята на почетните дами. За щастие по пътя си не срещна никой, който би се учудил на забързания млад паж.

Тя влезе в тихото, пусто помещение напълно убедена, че не е привлякла нежелано внимание, и въздъхна доволно. В следващия миг обаче видя на раклата чиния с хляб и сирене и чаша мляко. Значи някой е идвал да се осведоми за състоянието й? Сега сигурно се питат къде е изчезнала болната. Ами ако непознатата личност е идвала повече от един път и е намирала стаята празна?

Сърцето й заби лудо. Представи си какво я очакваше, ако я разкрият, и се разтрепери с цялото си тяло. Ала скоро се овладя, съблече се и се изми колкото можеше по-добре със студената вода в каната. Това я освежи и главата й се проясни. Нямаше смисъл да си блъска главата върху проблеми, които може би изобщо нямаше да настъпят. Облече ризата си, събра мъжките дрехи във вързоп и ги скри на дъното на своя пътнически сандък. Кой знае, може пък да има и други възможности да ги облече. Розамунд си легна, зави се презглава и затвори очи. Ще се наспи и дано след като се събуди, главоболието да е изчезнало. Тогава ще измисли убедителна причина за отсъствието си — ако някой започне да я разпитва.

Същата вечер дълбокият сън на Розамунд бе прекъснат от шумни женски гласове. Придворните дами се бяха завърнали от излета в Гринич.

— Още ли сте в леглото, Розамунд? — Джоан приседна на края и продължи с въпросите: — Още ли ви е зле? Съветвам ви да станете, иначе лейди Шрузбъри ще нареди да ви сложат пиявици. До утре трябва да сте на крака.

— О, чувствам се по-добре, много ви благодаря. — Розамунд се надигна на лакти. Стаята беше пълна с дами, които се събличаха, окачваха роклите си в гардероба и разговаряха оживено. — Хубаво ли беше в Гринич?

— Великолепно! Плавахме с кораб по реката, а снощи танцувахме до късно. — Джоан скочи на крака и се завъртя. — Колко жалко, че пропуснахте забавлението, Розамунд!

— Нашата скъпа Джоан си намери обожател. Младежът изглежда болен от любов — съобщи Летисия Ашъртън и се закиска злобно. — Джоан, внимавайте само кралицата да не чуе за приключенията ви. Тя не обича, когато дамите й сами си намират обожатели, нищо, че толерира флиртовете.

— Самата тя флиртува непрекъснато — промърмори под нос Франсис Дарси. — Лорд Есекс е още толкова млад, може да й бъде син, а тя се гизди и се гримира заради него, сякаш е на двайсет години.

— Внимавайте какво говорите, Франсис — предупреди я веднага Летисия. — Това мирише на държавна измяна.

— Но е истина и всички го знаят. — Франсис се нацупи, свали тежките си диамантени обици и ги окачи на малкото сребърно дръвче, поставено върху скрина.

Летисия се ядоса още повече. След третия брак на баща си Франсис се бе сродила със семейство Хауърдс, от което произлизаше херцог Норфолк. Всички в двора знаеха, че ще я омъжат много изгодно, макар да беше безлична и дори грозна, с лоши зъби, някои от които безнадеждно почернели, и видими белези от едра шарка. Лошите зъби разваляха усмивката й и й причиняваха болки, което я правеше раздразнителна и често непоносима.

Семейството сериозно се беше заело да й избере съпруг, и то такъв, който да им осигури още повече власт и богатство. Много скоро щяха да я омъжат и тя не беше в състояние да влияе върху съдбата си. Франсис притежаваше достатъчно бижута и пари, и щом поискаше нова рокля, веднага й я доставяха. Положението и привилегиите й я предпазваха от завистта и злобата на другите придворни дами. Никоя не смееше да клюкарства за нея.

Розамунд стана от леглото и усети колко е гладна. Не беше хапвала нищичко от вечерта в „Бялото конче“. Донесеният за болната хляб беше изсъхнал, но нямаше нищо друго и тя задъвка с отсъстващ вид. Млякото беше вкиснато, но въпреки това го изпи. Кой ли й е донесъл храна? Отново я обзе страх. Стомахът й се разбунтува. Дали ще съобщят за отсъствието й? Ако открие кой е идвал в спалнята, може да го убеди да си мълчи. Или да го подкупи.

Тази вечер обаче не можеше да стори нищо. Нахрани се, доколкото можа, и пак си легна.

На сутринта се събуди с добре познатото теглене и спазми в корема. Предстоеше месечното й неразположение и това я зарадва. Това щеше да потвърди версията й за болки в корема. Джоан я видя да изважда от раклата дебелите ленени парцали и й кимна съчувствено.

— Още ли ви боли?

Розамунд кимна, но побърза да обясни:

— Слава богу, не е така страшно като вчера. — Тя си припомни с копнеж за лечебното средство, което й носеха у дома: горещ бульон с много подправки и вино. — Дали тук дават вино с подправки? Досега винаги ми е помагало.

— О, няма проблем. На закуска ще помолите някоя прислужница и ще ви приготвят. Затегнете ме, ако обичате.

Розамунд й помогна, после Джоан направи същото за нея. Двете слязоха заедно на закуска. Лейди Шрузбъри, заела мястото си начело на масата, хвърли остър поглед към девойката.

— Надявам се, че вече сте по-добре, Розамунд. Изглеждате бледа.

— Вече съм по-добре, много благодаря, мадам. — Розамунд направи реверанс и зае мястото си. — Ще позволите ли да помоля да ми сгреят вино с подправки?

Графинята разбра и кимна. Всички дами в двора се лекуваха с това средство.

— Очевидно това е причината за неразположението ви. — Тя махна заповеднически към една от прислужничките. — Момиче, донеси вино с подправки на мистрес Розамунд!

Утрото се проточи. Розамунд се стараеше да пренебрегва болките в корема и се опитваше да се развлича с рисуване. Надяваше се кралицата да я повика в частните си покои и да преписва писма, за да има по-смислено занимание, но това не се случи. Оставаше й само често-често да поглежда часовника и да очаква мига, когато на придворните дами ще бъде разрешено да се присъединят към другите придворни в градините и галериите. С нетърпение очакваше да види отново Уил. Той за нищо на света не би пропуснал възможността за нова среща. Сбогуването им беше кратко и тя копнееше да си поговорят за всичко, което се бе случило между тях. Да разменят отново онези малки жестове и погледи, които правеха срещите на публично място толкова вълнуващи и в които сега щяха да вложат много по-голямо значение.

Най-сетне лейди Шрузбъри даде сигнал, че кралицата повече не се нуждае от услугите на дамите и те са свободни да разполагат с времето си. Дамите се изсипаха от кралските покои като пъстра, бълбукаща река. Розамунд следваше групата, като много се стараеше да не прави впечатление. Щом стигнаха до горната площадка на стълбището, водещо към главната зала на палата, тя спря и претърси с поглед разпръснатите в голямото помещение придворни, за да открие Уил. В горната галерия свиреха музиканти, но мелодията не успяваше да заглуши шумните разговори между стотиците мъже и жени. След малко осъзна, че другите са вече долу, а тя е останала съвсем сама горе, видима за всички, затова слезе бързо по стълбата и отново се сля с рояка придворни дами.

Отначало се разочарова. Уил май не бе дошъл. Скоро обаче чу гласовете на млади мъже на голямата тераса, чиито врати бяха широко отворени, и се запъти натам.

— Къде отива Розамунд Уолсингъм? — попита изненадано Летисия Ашъртън.

— Май нашата компания не е достатъчно изискана за дамата, откакто кралицата я удостои с вниманието си — отвърна раздразнено Франсис Дарси.

— Тя е само една Уолсингъм — възрази друга дама. — Да, братовчед й е държавен секретар и семейството е свързано с рода Болейн, но това не е причина да се мисли за по-добра от нас.

— Тя не го прави. Никога не е споменавала връзката си с Болейн — намеси се плахо Джоан, но веднага си пожела да не го беше казвала. Другите дами я огледаха с видимо пренебрежение, обърнаха й гръб и я изключиха от разговора си.

Джоан беше готова да се разплаче. След появата на Розамунд в двора нещата вървяха по-добре за нея и тя беше започнала да вярва, че придворните дами ще я приемат в своя кръг. Днес обаче направи поредната глупост. Не биваше да възразява точно на водачката на групата и да се застъпва за една новачка. За да се чувства сигурна в двора, всяка придворна дама се стремеше да бъде приета от мнозинството и от висшата аристокрация. Без това приемане беззащитните дами много лесно ставаха жертва на злобни клюки. Тя постоя малко отстрана на групата, после въздъхна нещастно и последва Розамунд към обляната от слънце тераса.

Розамунд бе зърнала Уил. Приятелят й разговаряше с млад мъж. Преди два дни се бе запознала с него и знаеше, че се казва Антъни Бабингтън. Тя прекоси терасата с намерението да накара Уил да се обърне и да я поздрави, но Антъни Бабингтън я забеляза пръв, размаха шапка и се поклони дълбоко.

— Мистрес Уолсингъм! Желая ви добър ден!

Розамунд направи реверанс. Мистър Бабингтън очевидно бе забравил острите й изказвания по адрес на католическата религия, или бе решил да ги пренебрегне.

— Желая същото и на вас, сър… мастър Крейтън…

Тя се усмихна на Уил, който се поклони със сериозно изражение, но в същото време очите му светнаха дяволито и ъглите на устата му се изкривиха в усмивка.

— Прекрасен ден, мистрес Уолсингъм.

— Прав сте. Мисля да сляза към реката, за да се поразходя. — Розамунд посочи моравата и алеите, водещи към сребърно бляскащата вода. — Много съжалявам, че пропуснах възможността да отида в Гринич с двора.

— Тогава позволете да ви придружа, мистрес Уолсингъм — поклони се отново Антъни и й предложи ръката си.

Не си го представях точно така, помисли си недоволно Розамунд, но съзна, че няма как да откаже, и се усмихна сияещо.

— А вие ще ни придружите ли, мастър Крейтън?

— С най-голямо удоволствие, мадам. — Уил мина от другата й страна и тримата заслизаха по широкото стълбище към моравата. — Чух, че сте неразположена. Надявам се, че вече сте по-добре?

— О, да, много по-добре съм, благодаря ви, сър. Един ден в леглото може да има много лечебно въздействие.

— Напълно съм съгласен с вас — промърмори Уил и на устните му отново заигра усмивка. Подаде й ръка, за да слязат на моравата, и Розамунд за малко да изгуби самообладание — толкова много скрити значения съдържаха думите му. Тя хвърли бърз поглед към Бабингтън, но младежът очевидно не бе забелязал нищо и продължаваше да се усмихва, потънал в мислите си.

Джоан стоеше на терасата и наблюдаваше как тримата се отдалечават към реката. Розамунд трябваше да се сети, че съм тръгнала след нея, и да ме изчака, повтаряше си недоволно тя. Но младата дама явно се стремеше да спечели двамата джентълмени само за себе си и не се интересуваше от единствената си приятелка в двора. Тя се държи нечестно, заключи ядосано Джоан, особено след като аз си направих труда да я запозная с млади мъже от двора, които не служат пряко на кралицата. Тя остана до парапета и проследи с поглед малката група, която вървеше към реката. Розамунд и Уил се смееха и Джоан си пожела с цялото си сърце никога да не ги бе запознавала. Уил проявяваше много повече интерес към Розамунд, отколкото към нея, а тя още преди седмици бе решила, че той ще й принадлежи — просто още не му го беше казала.

За голямо облекчение на Розамунд само след няколко минути Антъни се извини.

— Имам уговорка с приятели. Ще ходим на лов и ако закъснея, ще ми се разсърдят. Моля за прошка, мистрес Уолсингъм. — Думите му бяха цветисти като пъстрите бродерии по небесносиния му жакет.

Розамунд си каза, че не е редно да се присмива на мастър Бабингтън. Уил я бе посъветвал да избягва компанията му, но това очевидно не важеше за самия него. Освен това пламенният блясък в тъмните очи на Бабингтън я правеше несигурна. Понякога й се струваше, че младежът ей сега ще избухне, но думите, които излизаха от устата му, бяха съвсем прилични.

Антъни се отдалечи и Розамунд най-сетне остана сама с Уил.

— Липсваше ми — прошепна страстно Уил и стисна ръката й. — Да отидем зад завоя на реката. Оттук всички ни виждат.

Двамата тръгнаха бавно по алеята покрай брега. Скоро хората на терасата ги изгубиха от поглед.

— И ти ми липсваше — отвърна тихо Розамунд. — Имам чувството, че съм сънувала, Уил… прекрасен, невероятен сън… Много ми се иска да го повторим… Кога ще го направим?

— Не бива да говориш така — отговори строго той, но очите му казваха друго. — Това беше лудост, скъпа моя. Не трябва да се случва отново.

— Какво означава това? — изохка ужасено тя. — Но аз съм чувала, че дамите в двора постоянно си вземат любовници. Казват, че даже кралицата се забавлява с лорд Есекс и…

— Шшт! — изсъска сърдито Уил. — Ако не си затваряш устата, ще се озовеш в Тауър.

— Но ако сме дискретни, не ни заплашва…

Уил сложи пръст на устните й и Розамунд замълча.

— За някои това е лесно, за други не — обясни той със спокоен, но решителен глас. — Онези от нас, които се мъчат да си извоюват място в обществото — а това важи и за теб, и за мен, Розамунд, — не бива да се поддават на изкушения. Онова, което е приемливо за богатите и за аристократите, е недопустимо за нас. Ние с теб тепърва трябва да се докажем.

— Нали ти беше този, който ме обвини в липса на смелост? — попита тихо тя, объркана от този неочакван обрат.

— Имах предвид само едно кратко приключение, малка лудория, нещо безобидно. Онова, което направихме, не е безобидно. Ти загуби девствеността си… Какво ще правиш, ако си заченала?

— Това е невъзможно. Аз съм в месечно неразположение.

Уил подсвирна тихо.

— Май ще се отървем леко този път… — Той се огледа и като не видя никого, сложи ръце на раменете й и я погледна дълбоко в очите. — Розамунд, сърце мое, много искам отново да се любя с теб, повярвай. Но това е невъзможно, разбираш ли, невъзможно!

В гласа му звучеше искрено отчаяние и тя разбра, че той е много загрижен за нея и за доброто й име, че иска да убеди колкото нея, толкова и себе си.

— Ако ни открият, с нас е свършено. Ще ни изгонят от двора и край. — Уил сведе глава и призна съкрушено: — Аз нямам нищо, Розамунд. Не притежавам богатство, само името си. Семейството ми разчита на мен. Дадоха ми всичко, за да си пробвам късмета в двора. Трябва да направя кариера и съм твърдо решен да го сторя.

— Това означава да се ожениш за дама с положение в двора и с много пари…

Изведнъж й стана студено. По гърба й полазиха ледени тръпки. Тя се разтрепери и изведнъж си спомни какво й бе казала Джоан за Уил само преди няколко дни: той обича да флиртува, но щом се доближи повече до някоя дама, я захвърля като горещ картоф и започва да търси друга, без да се запита дали тя не проявява сериозен интерес към него. Не, това беше невъзможно. Не и след случилото се между тях.

Уил притисна раменете й още по-силно.

— Толкова ли е трудно да разбереш?

Гласът му звучеше умолително, в очите му светеше болка и тя почувства с цялото си същество, че случилото се между двама им не е било само игра.

Розамунд блъсна ръцете му и нетърпеливо разтърси глава.

— Не. Разбирам те, знам, че такава е реалността, но не разбирам защо не можем дискретно да се наслаждаваме на близостта си, докато ти намериш жената, която ще ти осигури добро положение в двора. Вече сме имали една нощ, прекарана заедно, и не виждам причина да не я повторим.

Уил простена задавено.

— Розамунд, скъпа, помисли малко! Толкова ли не разбираш какво рискуваме? Ако се забъркаш в скандал, ще изгубиш всичко. Най-важното за жената е доброто й име. Мъжът почти винаги излиза от скандала чист, но жената… жената е опозорена завинаги.

— Това не означава ли, че аз следва да реша? Какво, ако аз искам да рискувам?

Уил поклати глава. Вече беше съвсем отчаян.

— Ти не знаеш какво означава да изгубиш доброто си име. Не разсъждаваш трезво. Послушай ме, скъпа. Можем да играем играта, която играят всички в двора, да флиртуваме, да се радваме на компанията си, но нищо повече. Другото е забранено. Повярвай ми, сърце мое, знам какво говоря.

Розамунд го погледна мълчаливо. Говореха само за физическа страст, за невъзможността да удовлетворят плътските си желания, толкова силни и у двамата. Но нима между тях нямаше нещо повече от това? Тя искаше да е близо до него, двамата да си говорят и да се смеят, да общуват непринудено… Прекрасно беше да споделят кратки мигове на тайно разбирателство — дали това беше също толкова скандално и опасно като тайната им любов?

— Добре, щом така искаш — прошепна след малко тя. — Хайде, върни се в двореца, аз ще остана още малко тук. Явно не е хубаво да ни виждат заедно.

Розамунд искаше той да отхвърли предложението й, да го обяви за смешно, но дълбоко в себе си знаеше, че това няма да се случи. Уил я целуна бързо по устата и се запъти обратно към двореца.

Тя постоя още малко, загледана към реката, където ято гъски крякаха възбудено, после се обърна и също тръгна обратно.

Когато наближи, видя Джоан на терасата и й махна. Джоан се направи, че не я е забелязала, врътна се и влезе в залата.

16

Розамунд спря за малко на терасата и се загледа към група млади придворни, които играеха на топка на моравата. Уил се бе присъединил към тях, бе свалил жакета си и навил ръкавите на снежнобялата риза. Когато се засили, за да хвърли топката, Розамунд изпита болезнен копнеж по силното му, мускулесто тяло. Не можеше да повярва, че двамата никога вече няма да се любят. Не. Тя няма да се откаже, каквото и да ми коства това.

Розамунд прехапа устни, за да спре напиращите сълзи, обърна се решително и влезе в залата.

По време на нейното отсъствие кралицата бе слязла при двора и бе заела място на трона си под държавния балдахин. Подиумът с трона се намираше в дъното на залата. Скрила лице зад ветрилото, Елизабет се усмихваше на граф Лестър, застанал до нея. Великолепната бяла брада беше единственият белег, който показваше възрастта му. Военната му стойка беше изправена и горда както винаги — все едно беше на бойното поле и се готвеше да завоюва слава за своята кралица.

Розамунд се приближи към подиума и проследи сцената с голям интерес. Кралицата често менеше настроенията си: днес се отнасяше към Робърт Дъдли, граф Лестър, благосклонно и дори нежно, утре ставаше груба и зла. Главната причина за гнева й беше женитбата на Дъдли, станала без нейно одобрение. Случваше се седмици наред да отказва да го вижда и да говори с него, а на жена му беше забранено да идва в двора. После изведнъж започваше да се отнася към него любезно и приятелски, като към човек, с когото я свързва дългогодишна близка дружба. Жена му обаче си оставаше изключена от кръга на придворните. Розамунд беше чувала много слухове за някогашната любовна връзка между кралицата и Лестър, но в момента двамата се държаха просто като добри стари приятели.

Хората около нея се разделиха, за да дадат път на млад мъж, който устремно напредваше към подиума. Той коленичи пред кралицата с ръка върху дръжката на меча, с другата притиснал шапката към гърдите си. Слънцето позлати разкошната му руса коса. Носеше великолепен кадифен жакет в яркочервен цвят, разрязаните ръкави бяха подплатени с бежова коприна. Розамунд стоеше достатъчно близо, за да чуе разговора.

— Мадам, моя кралице, дошъл съм да се сбогувам с вас.

— Защо тръгвате толкова скоро, Робърт? Та вие току-що се завърнахте. — Кралицата се усмихна нежно. — Качете се при нас, скъпо момче, заповядайте.

Тя даде знак на Робърт Деверо, който моментално скочи на подиума. Граф Лестър се намръщи и освободи мястото до трона.

Без да съзнава какво прави, Розамунд мина още по-напред. Сцената я възхищаваше. В двора говореха, че ърл Есекс е изместил граф Лестър от сърцето на Елизабет. Ако се съдеше по мрачната физиономия на стария воин, в слуховете имаше значителна доза истина.

Есекс се поклони дълбоко и целуна ръката, която кралицата милостиво му протегна.

— Неутешим съм, че трябва да ви напусна, мадам, но аз съм на служба при вас и съм длъжен да изпълнявам заповедите ви без бавене.

Кралицата се намръщи леко.

— Това се разбира от само себе си, милорд.

Есекс отново падна на колене.

— Простете, мадам, не исках да бъда дързък и непочтителен. Надявам се да ме изпратите с усмивка, която ще запазя в сърцето си.

Елизабет се усмихна отново, наведе се и го потупа по рамото с ветрилото си.

— Станете, Есекс. Прощавам ви. На забележителни млади мъже като вас се прощават много неща.

Есекс се засмя като момче.

— О, мадам, как искам да отнеса оттук спомен от моята кралица… нещо, което да гледам, преди да заспя…

— Ама че сте ласкател! — Елизабет размаха ветрилото си — знак, че младежът може да се оттегли. В този миг погледът й падна върху Розамунд, която я гледаше в опиянение.

— О, мисля, че намерих отговора. Приближете се, Розамунд Уолсингъм.

Сърцето на девойката изведнъж спря да бие. Тя изкачи стъпалата с омекнали колене и приклекна в дълбок дворцов реверанс.

— Заповядайте, мадам.

— Нарисувайте ме, дете.

— Да ви нарисувам, мадам? — Розамунд отвори и затвори уста като риба на сухо.

Нейно величество се намръщи заплашително.

— Точно това казах. Нарисувайте миниатюра с моя образ — така моят верен слуга граф Есекс ще има какво да носи до гърдите си и да гледа, преди да заспи.

Розамунд коленичи. Целият двор я гледаше и това я смути много повече от заповедта на кралицата.

— Но аз нямам нито перо, нито хартия, мадам — прошепна тя, вперила поглед към полата на копринената рокля, блестяща като сребро, в която бе облечена Елизабет.

Кралицата махна заповеднически на един от служителите.

— Бързо, Джералд, донесете на мистрес Уолсингъм необходимото, за да изпълни задачата си.

Джентълменът се поклони и слезе от подиума. Розамунд остана на колене, защото не знаеше как да постъпи.

— Изправете се, дете — заповяда нетърпеливо Елизабет. — Седнете ей там — посочи тя трикрако столче в края на подиума. — Искам да си изберете място, откъдето най-добре виждате профила ми. Ще ме нарисувате от дясната страна.

— Да, мадам.

Розамунд се изправи и впи поглед в лицето на кралицата. Тронът беше поставен точно в средата на подиума, джентълмените стояха около него на малки групи. Тя вдигна столчето, избра подходящото място и помоли колебливо:

— Възможно ли е джентълмените да застанат от другата страна на трона ви, мадам?

— Махнете се… изчезвайте, всички. Искам мистрес Розамунд да има достатъчно място и да вижда добре. — Елизабет направи знак и господата побързаха да изпълнят заповедта. — Добре ли е така, дете? — Тя вирна брадичка и изкриви устни в лека усмивка.

— Прекрасна поза, мадам. — Розамунд установи с огромна изненада, че думите излизат от устата й без никакво усилие. Кралицата беше облечена много грижливо. Ръкавите на сребърната рокля падаха тежко до земята и разкриваха пурпурночервена подплата. Четириъгълното деколте беше дълбоко, разкошната огърлица от перли и рубини привличаше погледа към заоблените гърди.

Ще се постарая да предам само най-добрите й черти, реши безмълвно Розамунд. Ако покаже точната си ръка, Нейно величество сигурно ще се разсърди. Съвсем ясно личеше колко отпусната е плътта й, колко дълбоки са бръчките около очите. Най-доброто и най-сигурното беше да съсредоточи вниманието си върху високата яка, която се издигаше над шията й. Тя сияеше, обшита с безброй мънички перли и рубини. Освен това щеше да предаде в подробности великолепните къдрици на червено-златната перука, които падаха по раменете на Елизабет.

Джентълменът се върна с японски пулт за писане, с достатъчно пергамент, пера и мастило. Розамунд му благодари и подреди материалите. Съзнаваше, че я гледат поне хиляда жени и мъже, и беше вцепенена от страх. Струваше й се невъзможно да започне да рисува. Какво ще стане, ако кралицата не хареса рисунката? Елизабет беше капризна и нищо чудно да реши, че Розамунд не е предала достатъчно добре величието й. Сигурно веднага ще я хвърлят в Тауър и ще гние там до края на живота си.

Съсредоточи се, заповяда си тя. Гледай я, сякаш е най-обикновен човек. Или пеперуда, кацнала върху скала, скакалец в тревата. Най-характерната черта на кралицата беше носът, особено в профил. По-добре да започне с очите, тъмни и искрящи. Няма да нарисува нито един зъб в устата й, защото малкото останали бяха черни.

Розамунд направи първата скица. Знаеше, че е длъжна да нарисува портрета бързо и добре. Това беше случай, единствен по рода си. Докато тя рисуваше, кралицата се стараеше да остане неподвижна, само от време на време разменяше по няколко думи с Есекс или със съветниците си и Розамунд използваше тези кратки прекъсвания, за да се постави на мястото на модела си и да си представи как Елизабет би желала да я нарисуват. Съзнаваше, че трябва да е много предпазлива. Лицето на портрета трябваше да прилича достатъчно на английската кралица, за да не изглежда като фарс. Кралицата трябваше да бъде предадена като жива, но без ярките белези на старостта.

След време на придворните явно им омръзна да наблюдават художничката и се разпръсваха. Това я успокои. Почти не забеляза как на подиума се качи сър Франсис Уолсингъм. Не й се налагаше да гледа много кралицата, защото чертите й се бяха запечатили в главата й.

— Е, мистрес Уолсингъм, още ли не сте готова?

Гласът на кралицата прогони замайването й. Розамунд огледа рисунката си и сложи лека сянка на шията, за да омекоти линиите.

— Готова съм, мадам.

— Донесете да видя. — Кралицата говореше с нетърпението на дете, което иска играчка. — Покажете ни какво сте сътворили.

Розамунд стана, приглади полите си и предпазливо се приближи към трона. Направи реверанс и подаде пергамента на Елизабет. Отстъпи назад и сведе глава. Странно, но не изпитваше страх от реакцията на кралицата. Знаеше, че рисунката й е добра. Ако нейно величество не я хареса, няма какво да се прави. Тя бе замазала грижливо всички некрасиви детайли, бе подчертала красивите и разчиташе много на подробности като яката и огърлицата.

Елизабет огледа изпитателно изображението си, кимна кратко и го подаде на Есекс.

— Е, какво ще кажете?

— Великолепен портрет, мадам. Много точно изобразява една велика и красива кралица. — Младежът се поклони с ръка на сърцето.

Лицемер, помисли си Розамунд. Есекс имаше очи и със сигурност беше забелязал, че е замазала всички недостатъци. Но тя не го обвиняваше за лицемерието. Английската кралица беше най-суетната жена на земята.

— А вие какво ще кажете за способностите на вашето протеже, Франсис? — обърна се Елизабет към държавния секретар.

Уолсингъм взе рисунката от ръцете на Есекс, наклони глава и я огледа внимателно. Хвърли кратък поглед към Розамунд, в който се четеше разбиране и признание, и върна рисунката й на кралицата.

— Майсторско произведение, мадам. Младата ми братовчедка ви е нарисувала като жива.

— Ще я нося постоянно до сърцето си, мадам. — Есекс пое пергамента, нави го грижливо и го прибра във вътрешния джоб на жакета си. — Крайно време е да потегля към Ирландия. Трябва да изпълня поръчението на Ваше величество.

— Бог с вас, Есекс. — Кралицата му подаде ръка за целувка и младежът се оттегли.

След като почака известно време, Розамунд реши, че са я забравили, спусна се бързо по стълбата и изчезна в анонимността на залата.

— Имате необичаен талант, мистрес Розамунд.

Младата жена се обърна стреснато. Шевалие Дьо Вожиро стоеше само на крачка от нея и я гледаше втренчено.

— Откъде… откъде знаете, сър? — заекна смутено тя. Неочакваната му поява я обърка напълно. След вълнуващите преживявания с Уил почти го бе забравила, но сега споменът я връхлетя с нова сила. Върна се на полянката в гората, усети устните му върху своите… Той сякаш прочете мислите й, защото очите му светнаха.

— Кралицата хареса рисунката ви. Това означава, че сте много талантлива — обясни с усмивка той. — Защо не ви видях вчера в Гринич?

— Бях неразположена. — Розамунд изпита добре познатото чувство, че си играе с огъня, и приятна възбуда от играта.

Арно направи крачка към нея.

— Радвам се да видя, че сте по-добре, цветенце мое.

Гальовното обръщение я поласка. Погледът му проникна в сърцето й и пълната зала изчезна някъде в далечината.

— Искате ли да се поразходим? — попита тихо той и й предложи ръката си. Раната на ръката му заздравяваше бързо, но все още носеше превръзка. Добре, че не се виждаше под ризата и висящите ръкави на сатенения жакет в турско синьо и сребърно.

Розамунд се поколеба. Защо се чувстваше привлечена от този мъж, след като бе дарила сърцето и тялото си на Уил?

— Елате. — Гласът му беше мек, но настойчив, и тя се подчини. Тъкмо когато сложи ръка върху неговата, от тълпата изникна лейди Ленстър и се насочи към тях. Както винаги, дамата беше великолепно облечена — полата от тежка Дамаска с цвят на слонова кост падаше върху златна фуста, пурпурночервените ръкави също бяха избродирани със злато. Виолетовите й очи светеха загадъчно в ярко осветената зала. Булото на главата й, обшито със скъпоценни камъни, разкриваше достатъчно от гъстата синьо-черна коса.

— О, скъпа Розамунд… Арно… преча ли?

— Как бихте могли, скъпа Агата? — Арно се освободи умело от ръката на Розамунд, наведе се и поднесе пръстите на дамата към устните си. — Всеки миг от деня става по-красив във вашето присъствие.

— Вие сте непоправим ласкател. — Агата се засмя и игриво го удари с ветрилото си. — Внимавайте, Розамунд, Арно е способен да отклони пчелата от меда.

— Не се съмнявам, Агата. — Розамунд се засмя тихо, опитвайки се да скрие разочарованието си. Но може би така беше по-добре. Играта с огъня можеше да стане опасна. — Който цени играта, може само да поздрави един превъзходен играч, нали?

— Много остроумна забележка, скъпа моя — отбеляза одобрително Агата. — И вие смятате така, нали, Арно? Мистрес Розамунд се учи забележително бързо за девойка, дошла наскоро в двора.

— Права сте, скъпа. — Арно замислено местеше поглед от едната към другата жена. Двете бяха много различни, но го привличаха еднакво силно. — Какво може да стори един мъж, изправен пред две толкова красиви жени, освен да преклони глава пред красотата и духа?

Той се поклони и се оттегли. Струваше му се странно, че Агата се намеси. Дали пък с женската си интуиция не е забелязала нещо, което му е убягнало? Или го е направила спонтанно? Агата не беше ревнива. Или поне никога не му беше давала повод да я смята за ревнива. Освен това не би посмяла да направи нещо, за да му развали удоволствието от новото завоевание.

Агата го проследи с поглед. Арно очевидно не бе забелязал острия поглед на Уил Крейтън, който стоеше в сянката и следеше разговора му с Розамунд. Жаждата в очите на младия мъж веднага събуди подозренията на опитната Агата. Тя не беше забравила, че Розамунд и Уил препускаха заедно на излета, видя ги да се разхождат по самотни пътеки, но отначало помисли, че двамата са просто бегли познати. В момента вече не беше сигурна какви точно са отношенията им. Арно сигурно ще побеснее, като разбере, че някакъв младок, стремящ се да си завоюва позиция в двора, му прави конкуренция. А Крейтън може да стигне дотам, че да поиска сметка от кавалера, и тогава ще се разиграе много грозна сцена.

Уил излезе от сянката и се запъти с решителна крачка към двете дами.

— Лейди Ленстър, мистрес Уолсингъм — поздрави учтиво той и направи поклон. По челото му все още блестяха капчици пот от играта на топка. Той посочи подиума и се обърна учтиво към Розамунд: — Очевидно зарадвахте Нейно величество, мистрес Розамунд. Какво поиска тя от вас?

— Поиска да я нарисувам… миниатюра за лорд Есекс… за да я носи до сърцето си, докато изпълнява поръчение в Ирландия — отговори тя с напълно нормален тон.

— О! — възкликна весело той. — Как можах да забравя необикновения ви талант!

Лейди Ленстър, разбира се, не биваше да знае, че я е виждал да рисува в театъра.

— Аз дори не подозирах — засмя се Агата. — Защо криете таланта си, Розамунд? Аз съм на мнение, че всеки талантлив човек е длъжен да се показва, особено в двора. — Тя се изсмя звънко. — Повярвайте, скъпа, хората тук се стараят да привлекат вниманието на висшестоящите. Каквото и да ви отличава от другите, опитайте се да го изтъкнете. А сега ви моля да ме извините, виждам, че лейди Маркъм ме вика — заключи с усмивка тя и се оттегли.

— Лейди Ленстър е умна жена — отбеляза замислено Уил. — Нямах представа, че се познаваш толкова добре с кавалер Дьо Вожиро — продължи той, неспособен да скрие ревността си. — За какво разговаряхте толкова интимно?

Розамунд се изчерви и ужасно се ядоса на себе си.

— Не го познавам добре. Лейди Ленстър ни представи един на друг и оттогава сме разговаряли няколко пъти. Не бих го нарекла дори добър познат.

Всъщност това не е лъжа, каза си облекчено тя. С кавалера не я свързваха приятелски чувства. Той й бе откраднал една целувка, нищо повече. Въздействаше й много силно, но не й беше близък като приятел. Когато бе в компанията му, я обхващаше опасна възбуда и това я плашеше. Вероятно тъкмо с това се обясняваше властта му върху нея.

Уил смръщи чело. Розамунд отричаше, но очевидно лъжеше… тук се криеше нещо странно. Тя имаше пълното право да завързва познанства с когото си иска. Имаше пълното право да флиртува и дори да преживее малко приключение с един толкова изискан придворен. Той нямаше никакви права над нея, особено след думите, които днес бе изрекъл край реката. Но защо тя изглеждаше едва ли не виновна?

Розамунд избягна питащия му поглед. Обърна се към подиума и видя, че сър Франсис я вика с пръст да отиде при него.

— Братовчедът ме вика — пошепна тя с едва скривано облекчение. — Извини ме, Уил.

Розамунд кимна бързо на любимия си и забърза към кралския подиум. Сър Франсис я пресрещна на половината път.

— Трябва да разменим няколко думи насаме — заговори той с обичайната си сдържаност. — Следвайте ме.

Розамунд влезе през тясна врата до голямото стълбище и се озова в малка стаичка, за чието съществуване не беше подозирала.

— Днес зарадвахте кралицата. Браво на вас — продължи сър Франсис. — Ако желаете да си намерите добър съпруг, постарайте се да запазите благоволението й.

Розамунд го погледна колебливо.

— Простете дързостта ми, сър Франсис, но как ще си намеря съпруг, като нямам зестра?

Боеше се, че го е обидила, но той очевидно намери въпроса й за разумен.

— Права сте, това е трудно. Постарайте се да запазите благосклонността на Нейно величество. Ако се съгласи с избрания от семейството ви жених, кралицата вероятно ще ви направи подходящ сватбен подарък.

— А какво ще стане, ако не се съгласи? — попита предпазливо Розамунд.

Лицето на държавния секретар помрачня.

— Ако не е съгласна с женитбата ви, кралицата ще го каже съвсем ясно. Искам да помните, че вие нямате никакво право на избор. Това е въпрос, който се решава от Нейно величество. Тя освобождава придворните си дами когато и както й харесва. Ако е добре настроена към вас, може да ви задържи в двора и след женитбата ви. Мога само да се надявам, че ще стане именно така.

Розамунд разбра. Братовчед й искаше тя да продължи да работи за него. Само заради това настояваше тя да се държи добре и Нейно величество да е благосклонна към нея. Девойката обаче не беше сигурна, че иска да остане придворна дама до края на живота си, все едно дали ще се омъжи, или не. Но не биваше да забравя, че веднъж приета в двора, остава завинаги на служба при кралицата. Не зависеше от нея дали и кога тази служба ще приключи.

— Разбирате ли, Розамунд?

— Разбирам, сър.

— Много добре. Както вече казах, досега се справяте добре и кралицата ви харесва. Носите ли ми нови скици?

— Направила съм няколко, сър, но не знам дали са от значение.

— Сам ще преценя. Идете да ги донесете. Ще ви чакам тук.

Розамунд отиде в спалнята и извади скиците, които криеше в раклата. Явно бе сгрешила, като открито каза мнението си на сър Франсис. След няколко минути влезе отново в малката стая, където братовчед й вече барабанеше нетърпеливо с пръсти по малката масичка. Тя му връчи скиците си и направи реверанс.

Смръщил чело, държавният секретар ги разгледа една по една. Отдели лист хартия, който бе привлякъл интереса му, нави го на руло и го пъхна в жакета си. Върна останалите на Розамунд и попита строго:

— Защо ви нямаше в Гринич? Там можехте да свършите полезни неща. Атмосферата е спокойна, придворните не са нащрек както обикновено. Много исках да разбера с кого разговаря френският посланик Шатоньоф, но нямаше кой да го нарисува.

— Бях неразположена, сър. Трябваше да пазя леглото.

— Много жалко — отвърна с леден тон държавният секретар. — Старайте се за в бъдеще това да не се случва.

Като че ли имам избор, ако наистина се разболея, каза си горчиво Розамунд.

— Ще направя, каквото мога, сър.

Той изръмжа нещо неразбрано и се запъти към вратата.

— Впрочем, лейди Уолсингъм помоли да ни посетите в сряда следобед. Това е след три дни. Лейди Шрузбъри даде своето позволение. Ще ви пратя носилка.

— Не може ли да яздя, сър? Конят ми е в кралските обори.

— Както желаете — вдигна рамене държавният секретар. — Но държа Томас да ви придружи. Ще тръгнете точно в три следобед.

Розамунд направи реверанс.

— За съжаление откакто съм в двора, не съм виждала Томас.

— Ще го видите след три дни — отвърна през рамо братовчед й.

Останала сама, Розамунд прегледа набързо рисунките си, опитвайки се да се сети коя е заинтересувала братовчед й. За съжаление не помнеше всичките си скици. Следвайки дадените й инструкции, тя рисуваше постоянно — и по памет, и на мястото на събитието. Всичко случващо се в двора, всяко лице и всяка среща можеха да бъдат интересни за държавния секретар.

По същото време Томас Уолсингъм се намираше на север в Чартли и разговаряше с пивоваря пред кръчмата му. Робин Поули слушаше разговора им с канче бира в едната ръка и камшик за езда в другата. Темата не беше нова за него.

— Доставките са всеки петък — обясняваше пивоварят. — Откарвам там пълни бъчви и се прибирам с празните.

— Възможно ли е да се направи скривалище в някоя от бъчвите? — Томас се обърна да си вземе бира и потрепери. Движението все още му причиняваше болка, въпреки че драскотината над ребрата вече зарастваше. Да, раната не беше дълбока, изтече малко кръв, но продължаваше да го измъчва. В мигове на омраза си казваше, че Вожиро сигурно страда много повече от разреза под лакътя си.

— Разбира се, че може, мистър Уолсингъм, сър. — Пивоварят извади от джоба на кожения си панталон малка кесия. — Вижте, това лесно може да се пъхне вътре, след това се затапва и готово. Кесията е намазана с катран и отблъсква влагата. — Той я потопи в бъчвата с дъждовна вода и я извади, за да покаже как водата се оттича. — Бъчвата пристига с моята каруца и никой не забелязва нищо.

— Е, не е съвсем никой — отбеляза ухилено Поули. — Нали говорихте с Полит, Томас?

— О, разбира се. Той очаква нашия добър, честен човек като пощальон.

— По всяко време съм готов — отвърна пивоварят, свали шапка и се почеса по главата. — Аз съм добър, честен служител на Нейно величество Елизабет.

— Вярвам ви — отвърна с усмивка Томас — и ви уверявам, че кралицата няма да забрави услугите ви.

Много добре знаеше, че това не е истина. Кралицата никога нямаше да узнае за хитрия капан, заложен на високопоставената й братовчедка.

— Е, джентълмени, оставям ви да работите — заяви пивоварят и си тръгна. — Уведомете ме, щом решите да започваме.

— Солта на земята — отбеляза саркастично Поули.

Томас изпразни канчето си на един дъх.

— Без такива хора никога не бихме могли да осигурим безопасността на кралството, Поули. Капанът, заложен от нас, ще приключи веднъж завинаги трудния въпрос с шотландката, запомнете думите ми. А сега отивам при Полит.

— А пък аз при добрата кралица Мария — отвърна лениво Робин и се надигна. — Полит й е разрешил да се разхожда по половин час на ден в градината, за да подиша чист въздух. Един от камъните в зида е разхлабен и двамата си шепнем през дупката, съвсем като Пирам и Тисба. — Той се изсмя злобно и добави: — Понякога наистина ми става жал за дамата. Тя няма представа, че следим всяка нейна стъпка.

— Съчувствието ви е неуместно, Поули — сряза го Томас, стана и намести меча на хълбока си. — Утре потеглям обратно за Лондон, а вие?

— Получих заповед да помагам на Бабингтън. Да го окуражавам, да го подтиквам към по-решителни стъпки. Уил Крейтън си върши работата доста добре, но държавният секретар държи всичко да е под контрол.

Томас кимна, двамата си стиснаха ръцете и се разделиха. Томас възседна жребеца си и препусна към внушителната порта на Чартли Хол. Сър Еймиъс Полит го посрещна като почетен гост. През това време Робин Поули пое по улицата към задния двор на Чартли Хол.

Мария Стюарт се разхождаше в градината, придружена от дамите си. Малкият скай териер подскачаше весело и се ровеше в пръстта. Денят беше топъл и сух и шотландската кралица усещаше как слънцето прониква в костите й и ужасната треска, която я мъчеше през зимата, отслабва. Ходейки, тя четеше на висок глас от книгата с псалми и добре познатите думи й вдъхваха утеха. Алеята я отведе право в най-задната част на овощната градина. Дамите я следваха на почтено разстояние и разговаряха тихо.

— Моля се днес нашата господарка да получи добра вест — прошепна тихо Шарлът. — От две седмици идва тук всеки ден и се връща разочарована.

— Божият син ще й даде утеха — отвърна тихо една от придружителките и се прекръсти.

— Ако не е той, ще е много трудно да му намерим заместник — изсъска сърдито Шарлът. В следващия момент видя, че Мария е стигнала до зида, и спря. — Нито крачка повече!

Жените застанаха под дърветата и зачакаха. През това време Мария се движеше безшумно към мястото с разхлабения камък.

— Мастър Поули! — повика тихо тя. Забраняваше си да се надява, че пратеникът е дошъл на уговорената среща, затова се зарадва още повече, когато той отмести камъка и зейна дупка.

— Тук съм, мадам. Добре ли сте?

— Според обстоятелствата, мистър Поули. Има ли нещо ново?

— Слушайте внимателно, мадам. Намерихме сигурен път да се свържете с вашите хора. Абсолютно сигурен.

Мария се приближи още към зида и сложи ухо върху камъка.

— Какво казахте? Всеки петък?

— Точно така, мадам, независимо от времето. Пивоварят е лоялен католик и искрено обича Ваше величество. Той ще се погрижи за сигурната доставка на вашата кореспонденция.

— Слугинята ми Барбара ще изпълни поръчението. Ще сложи писмото ми в кожената кесия и ще я скрие в бъчвата. Когато има писмо за мен, пак тя ще го взема. Присъствието й в склада няма да направи впечатление.

Мария отново се изпълни с надежда, гласът й зазвуча уверено и твърдо. Отдавна живееше като затворница и беше преживяла осуетяването на много от плановете си, но в най-трудния момент винаги някой й се притичваше на помощ.

— Скъпият Томас Морган упорито работи за мен в Париж. Уведомен ли е за този сигурен канал за връзка?

— Лично му писах, мадам. Още не ми е отговорил, но куриерът е достоен за доверие поданик на Ваше величество и го очаквам всеки ден с радостна вест.

За момент Мария облегна чело върху грубата мазилка. Много искаше да вярва, че ще успее, но горчивият опит я бе научил да бъде предпазлива.

— Убеден ли сте, мастър Поули, че писмата ми няма да бъдат заловени?

— Абсолютно убеден, мадам. Пивоварят е ваш предан поданик. Ако сте сигурна, че вашата слугиня е дискретна и ще се справи умело с поставянето на писмото в бъчвата и с изваждането на отговорите, никой няма да забележи нищо.

— Добре, но кога ще започне размяната?

— Веднага, мадам. Погрижете се слугинята ви всеки петък да проверява бъчвите. Ако имате желание да пишете на привържениците си, използвайте тази кесия.

Мария грабна малката кожена кесия, която Поули пъхна през дупката, отвори я, огледа я внимателно и кимна.

— Много ви благодаря, приятелю. Бих искала да мога да ви възнаградя за старанието и верността.

— Вашата безопасност и успехът на вашата мисия са предостатъчна награда за мен, мадам — отговори Робин и върна камъка на мястото му.

Мария прибра кесията в джоба на полата си и се запъти обратно към очакващите я дами.

17

Летисия Ашертън беше сама в спалнята и сменяше чорапите си. Дупка на петата бе предизвикала появата на болезнен мехур, а лейди Шрузбъри никога не проявяваше съчувствие към куцукащи почетни дами. Летисия притежаваше само три чифта чорапи и огледа дупката с недоволна гримаса. Беше твърде голяма и не си струваше да я кърпи, но се налагаше. Тя седна на едно столче и внимателно обу здрави чорапи.

Внезапно вратата се отвори и шумът я стресна. Влезе млада слугиня с изпразнените сутринта нощни гърнета.

— Моля за извинение, мадам — рече тя и направи реверанс. — Нямах представа, че вътре има някой.

— Ей сега ще изляза — отвърна намръщено Летисия и се зае с втория чорап.

Момичето започна да пъха гърнетата под леглата.

— По-добре ли е вече младата дама, която уж беше болна? — позволи си да попита тя, когато стигна до леглото на Розамунд и Джоан.

— Какво означава това? — Любопитството на Летисия веднага се събуди.

— Имам предвид младата дама, която остана в това легло, когато вие заминахте за Гринич. — Прислужницата се изправи и започна да разказва. — Поръчаха ми да я наглеждам и да й нося храна. Донесох мляко и сирене, но леглото й беше празно. Дойдох втори път, но нея пак я нямаше, а яденето беше недокоснато. — Прислужницата приглади косата си и избърса потното си чело. — Не трябваше ли да е тук?

— Да, разбира се — потвърди нетърпеливо Летисия. — Кога се върна?

— Както ви казах, идвах два пъти, но нея я нямаше. Това ли е всичко, мадам?

— Да. О, я виж, в ъгъла висят паяжини. Вече са почернели от прах. Нали ти трябва да чистиш тази стая? Кога най-сетне ще махнеш паяжините?

Момичето се поклони и побърза да измете паяжините. Летисия върза чорапите си над коленете и напусна спалнята с коварна усмивка.

Придворните дами бяха събрани в покоите на кралицата. Нейно величество работеше над голям стенен килим и разговаряше тихо с графиня Шрузбъри и лейди Пембрук. Млад певец изпълняваше с нежен глас песни от сър Филип Сидни и си акомпанираше на лютня.

— Сидни е прекрасен поет — въздъхна Елизабет. — Поет и войник. Възхитителна комбинация според мен.

— Сър Уолтър Рейли също е благословен с тези два таланта — подхвърли лейди Пембрук.

Кралицата се усмихна.

— Скъпият Рейли е наистина галантен джентълмен. — Тя вдигна глава от килима и претърси помещението с поглед. — Помните ли как изглежда сър Уолтър Рейли, Розамунд?

— Да, мадам.

— Нарисувайте портрета му.

— Веднага, мадам — отговори с поклон Розамунд и посегна към лист хартия.

Летисия се наведе към ухото на Франсис Дарси.

— Какво поведение! За каква се смята тази? Научих нещо много интересно за мадам фаворитката. Мистрес Розамунд си има тайни и ги крие грижливо.

— Какви тайни? — попита Франсис със святкащи от любопитство очи.

Летисия сложи пръст на устните си.

— По-късно. В спалнята.

Розамунд беше прещастлива да види отново Томас. Точно в три двамата се срещнаха в кралските конюшни. Брат й бе заповядал да приготвят Джени за езда и държеше юздите.

Като я видя, Томас скочи от седлото и я прегърна сърдечно.

— Добре ли си, малка сестричке?

— Доста добре — отговори кратко тя и му протегна лице за целувка. — Но днес се чувствам още по-добре, защото те виждам. — Тя погали кобилата и потърка носле в ноздрите й.

— Не знам как да ти благодаря, че плащаш за Джени. Толкова е хубаво, че е близо до мен…

Томас изкриви лице в иронична усмивка.

— Бих казал, че нямах друг избор, но какво значение имат разходите, след като мога да доставя удоволствие на сестричката си?

Розамунд се засмя безгрижно.

— Колко си добър! Какво става с теб, Томас? Къде беше през последните седмици?

— О, пътувах. — Брат й вдигна рамене. — Обикалям страната по заповед на нашия общ работодател.

— Беше ли във Франция?

— Не задавай въпроси, скъпо дете. И не отговаряй. Това е най-умният съвет, който мога да ти дам. Хайде, качвай се на коня! Лейди Уолсингъм те очаква с нетърпение.

Розамунд възседна Джени и веднага бе обзета от прекрасното усещане за свобода. Помисли за разликата между младата жена, каквато беше днес, и невинната девойка, дошла в Лондон с вълнение и надежда. Докато препускаше редом с Томас, често-често го поглеждаше скришом. Брат й нямаше представа колко много се е променила малката му сестра. Във всеки случай така е по-добре, помисли си тя и се усмихна на себе си.

— Ще има и други гости — уведоми я Томас. — Затова те моля, Розамунд, да не забравяш добрите маниери. Ако изобщо си имала някога такива. — Розамунд се закиска дръзко и той я огледа неодобрително. — Всъщност трябва да кажа, че тази рокля е скрила почти изцяло невъзпитаната хлапачка, каквато беше някога.

— Лейди Уолсингъм беше много мила — обясни Розамунд. — Заповяда да преправят за мен две от придворните й рокли и ми подари много украси за двете дневни рокли, които получих от теб. — Тя поглади доволно турскосинята тафтена пола и раздвижи коляното си върху дамското седло. — Роклята е много елегантна, нали? Но спешно ми трябват чорапи, Томас, а нямам пари да си купя.

Брат й отново изкриви лице.

— Добре, ще видя какво мога да направя. Едмънд би трябвало да поеме грижата за теб, но дори да успея да го измъкна от прегръдките на най-новата му курва, се съмнявам, че ще е достатъчно трезвен да ме изслуша, камо ли да ми подхвърли няколко сребърни монети.

— О, моля те, опитай се да го убедиш! Нужни са ми и обувки.

— Ще опитам — обеща Томас, но изглеждаше скептичен.

Розамунд не продължи да настоява. Не по-зле от Томас знаеше, че Едмънд няма да изпълни задълженията си на брат и глава на семейството, и се надяваше Томас да й достави нужното, както беше правил досега. Но не биваше да настоява твърде много.

— Ще ми кажеш ли кои са другите гости?

Томас я измери с преценяващ поглед.

— Доколкото разбрах, няма да са много. Лейди Сидни, дъщерята на сър Франсис, гостува на майка си. Ще дойдат също приятелят ми Томас Уотсън и сър Роджър Аскю, стар приятел на сър Франсис и лейди Уолсингъм.

— Май не съм чувала това име — рече Розамунд. — Придворен ли е?

— Доскоро бил в Нидерландия със сър Филип. Докато отсъствал, жена му родила и починала от треска. След завръщането си се оттеглил в Шропшир, където има имение, за да си уреди нещата. Едва отскоро е в Лондон. Кралицата е благосклонна към него.

Томас изреждаше подробностите с равнодушен глас, но любопитството на Розамунд веднага се събуди.

— И той ли смята сър Франсис за свой работодател?

— Откъде ти хрумна този въпрос?

— По две причини — отговори оживено тя. — Първо, имам чувството, че почти всички хора, които познаваш, са свързани по някакъв начин с тайната служба на държавния секретар. И второ, сър Франсис работи ден и нощ. Съмнявам се, че кани гости, без да са свързани по някакъв начин с работата му. Това би било губене на време. — Изведнъж я осени прозрение. — Това означава, че и мастър Уотсън е включен в мрежата, права ли съм?

— Още веднъж ще ти кажа, скъпа сестричке, че не е умно да задаваш въпроси и да даваш отговори.

— Тогава ще си направя свои изводи. — Розамунд се усмихна самоуверено. Нямаше нужда Томас да потвърждава предположенията й. — И мистър Марлоу ли е с вас?

— Не вярвам. А ти как се разбираш с другите придворни дами?

— С готовност признавам, че не отдавам особено значение на компанията им. Общувам само с Джоан Дейвънпорт. За щастие не съм длъжна да прекарвам времето си само сред придворните дами. Животът в двора може да бъде много забавен.

Томас я гледаше с нарастващо недоверие.

— Не прекалявай със забавленията. И не забравяй, че си в двореца само за да си намериш съпруг. Щом се омъжиш, положението ти в обществото веднага ще се промени, дори да продължиш да служиш като почетна дама на кралицата. Когато си омъжена лейди, никой няма да те следи и да клюкарства по твой адрес.

— Но съпругът ми ще има всички права върху мен, нали?

Погледът на Томас стана още по-строг.

— Крайно време е да се научиш да си държиш езика зад зъбите, Розамунд. Ако изказваш подобни възгледи публично, сама ще си докараш зло. Тази вечер трябва да бъдеш особено предпазлива.

Розамунд не възрази. Нямаше никакво намерение да се упражнява в остроумие на масата у семейство Уолсингъм.

Скоро спряха пред величествения дом на Ситинг Лейн. Томас помогна на сестра си да слезе от седлото и предаде юздите в ръцете на дотичалия коняр. Веднага ги отведоха в големия салон — Розамунд знаеше, че го използват само когато канят гости, непринадлежащи към семейството.

Лейди Уолсингъм поздрави новодошлите и сърдечно прегърна Розамунд.

— Вашата компания ми липсваше болезнено, скъпа моя. Дайте да ви видя. — Тя отстъпи назад и огледа изпитателно младата жена. — Роклята ви стои чудесно. Радвам се за вас. Хайде, елате, трябва да се запознаете с дъщеря ми, лейди Сидни.

Розамунд застана пред висока, доста мършава млада жена, малко по-възрастна от нея. Розамунд направи учтив реверанс.

— Лейди Сидни, за мен е чест да се запозная с вас. Лейди Уолсингъм много ми е разказвала за прекрасната си дъщеря.

— Само добро, надявам се. — Франсис Сидни имаше топлата усмивка на майка си. — Аз от своя страна мога да кажа, че моята майка пее само хвалебствени песни за вас.

Розамунд отново се поклони скромно и прие поздрава на Томас Уотсън с добродетелен реверанс.

— Разбрах, че вече познавате мастър Уотсън — усмихна се лейди Уолсингъм. — Но сега искам да ви представя на нашия стар приятел сър Роджър Аскю.

Розамунд направи реверанс със сведена глава. Вдигна я едва когато се изправи. Сър Роджър, облечен в черно копринено кадифе, подплатено със сребърна дамаска, имаше изправената стойка на войник, която подчертаваше едрото му тяло. Загорялата от слънцето шия беше украсена със скромна дантелена яка. След като е бил със сър Филип в Нидерландия, сигурно е видял достатъчно битки, помисли си Розамунд. Тъмнокестенявата коса беше гъста, на леки вълни, и му придаваше фриволен вид, но сивите очи гледаха сериозно, а линията около устата му издаваше тъга. Точно така, той не е сериозен, а тъжен, продължи да разсъждава на ум Розамунд. Може би е обичал жена си.

— За мен е чест, мистрес Уолсингъм. — Сър Роджър се наведе над ръката й и тя забеляза огромния смарагд на пръста му. Не носеше други бижута, явно не обичаше да се труфи. Приличаше на опитен държавник и тя прецени, че отдавна е минал трийсетте. Истински старец, макар да не изглеждаше оглупял. Само това сериозно изражение…

— Добре дошла в дома ми, Розамунд. — Сър Франсис й кимна по обичая си кратко и тя плахо се поклони.

— Да вечеряме! — Лейди Уолсингъм отвори вратите към трапезарията. — Сложила съм ви до сър Роджър, Розамунд. Мастър Уотсън, вие ще седнете до лейди Сидни.

Гостите заеха местата си. Прислужници внесоха купи и плата с ядене. Вечерята беше богата, много по-разкошна от всички вечери, които Розамунд помнеше от престоя си в този дом. Много й се искаше да попита в чест на кого сервират печен лебед и глазирани бутчета, но си замълча. Поднесоха още зеленчуци, сварени в бадемово мляко, стриди, аспержи и гъби в масло. Виното се лееше в изобилие и Розамунд неволно си помисли колко щеше да се радва Кит Марлоу. Сигурно щеше да изрази възторга си твърде бурно за събраното днес около масата общество. Тя си припомни неприличните песнички, които обичаше да изпълнява приятелят й, и неволно се усмихна.

— Какво ви развесели, мистрес Уолсингъм?

Розамунд се обърна към съседа си и кимна виновно.

— О, просто един спомен, сър Роджър. Една най-обикновена песничка.

— О, моля, искам да я чуя.

Розамунд се изчерви и побърза да обясни:

— За съжаление вече не си спомням всички думи…

Той я погледна с разбираща усмивка.

— Измисляте си претексти, мистрес.

Усмивката му излъчваше нещо успокояващо, освен това разведри лицето му.

— Прав сте, сър — осмели се да признае Розамунд. — Работата е там, че строфите не са много подходящи за днешната компания. — И зачака да види реакцията му.

Сър Роджър вдигна вежди.

— Нима вие ходите по кръчми?

— Разбира се, че не, сър. — Розамунд успя да вложи в гласа си известно възмущение. — Но понякога е трудно да не чуваш какви песнички си пеят момчетата в обора. Особено ако живееш на село.

— Без съмнение — отговори само той, но после отново се усмихна и сръчно смени темата. — Доколкото чух, живеете в двора и сте част от свитата на кралицата.

Тя кимна и набоде един картоф на трирогата си вилица.

— Все още се чувствам като новачка…

— И вероятно животът в двора не е по вкуса ви? — предположи той, докато режеше месо от бутчето на таблата. Сложи едно парче в чинията й, после и в своята.

— Понякога е много приятно, сър. — Розамунд хапна малко от месото. — Разбрах, че сте били дълго време в Нидерландия, сър Роджър. Заедно със сър Филип Сидни.

Той прие без възражения новата насока на разговора.

— Бяхме длъжни да прогоним испанците от страната. Преследванията им станаха непоносими. Инквизицията е във всеки град, шпионите й са във всяко селце. — В гласа му личеше вълнение, макар че лицето му си остана все така затворено. — Трябваше да победим, за да спасим хората там от испанското иго.

— Сигурно е важно да не позволим на испанците да се заселят толкова близо до нашите брегове — кимна Розамунд. — За тях ще е по-лесно да нахлуят в Англия откъм Нидерландия, отколкото от Испания.

Розамунд се бе възползвала от часовете, през които преписваше писмата на кралицата, за да слуша внимателно разговорите, които се водеха в стаята. Членовете на кралския съвет често обсъждаха испанската заплаха и ролята на Нидерландия в европейската политика.

— Права сте, това е важна цел, но тя е кратковременна. За мен човешкият проблем е много по-важен. Много държа населението на страната да бъде опазено от религиозно преследване.

— Гледахте ли вече някое театрално представление в двора, мистрес Уолсингъм?

Томас Уотсън, който седеше насреща й, се наведе, набучи на върха на ножа си парче лебед и го сложи в чинията си.

Розамунд се зарадва на намесата му.

— Още не, мастър Уотсън. Миналата седмица актьорите на граф Лестър са представили драма в Гринич, но за съжаление не можах да присъствам.

— Значи харесвате театъра, мистрес Уолсингъм?

Розамунд се обърна отново към съседа си. Очите й святкаха.

— Повече от всичко, сър Роджър. Ако беше възможно, щях да ходя всяка вечер.

— Представям си, че пътуващите театри са били единственото развлечение за семейството ви в провинцията. Кажете, какво ви харесва най-много в пиесите?

Розамунд не се нуждаеше от втора подкана. Веднага се впусна в живо описание на пиесите, които беше гледала. Описа магията на думите, словесните и физическите двубои, комедийните ситуации, неочакваните обрати на действието. Едва когато млъкна, защото й направи впечатление, че всички сътрапезници я гледат с огромно учудване, й стана ясно, че се е издала. Само човек, посещавал многократно обществените театри, би могъл да изпълни този хвалебствен химн.

Розамунд сведе глава, засрамена от непредпазливостта си. Сър Франсис знаеше, че е била на театър, брат й и мастър Уотсън също, но двете дами и съседът й по маса нямаха представа за приключенията й.

— Имате невероятно жива фантазия, мистрес Уолсингъм — притече й се на помощ лейди Сидни. — Като ви слушах, ме обзе силно желание да присъствам на театрално представление. Следващия път, когато в двора представят пиеса, непременно ще дойда.

— Да, наистина — подкрепи я майка й, която продължаваше да гледа слисано Розамунд.

— Картината, която нарисувахте пред нас, беше невероятно детайлна, мистрес Розамунд — отбеляза с усмивка сър Роджър, но погледът му издаваше скептичност.

— Розамунд умее да рисува невероятно добре с перо — уведоми го сухо сър Франсис. — Предава изключително точно портрети и цели сцени по памет. Брат й е известен театрален меценат и според мен тя е свързала спомените си от детството с описаните от Томас сцени в обществения театър. Прав ли съм, Розамунд?

— Да, сър. — Розамунд отпи глътка вино и улови погледа на брат си. Как можа да допусне такава глупава грешка!

Приключиха вечерята без повече произшествия. Розамунд спря да говори, а съседът й посвети вниманието си на другите сътрапезници.

Най-сетне лейди Уолсингъм се надигна.

— Сигурна съм, че джентълмените искат да поговорят за работата си. Затова ще ви оставим сами. Франсис, Розамунд, елате с мен.

Дамите излязоха от трапезарията и Урсула ги отведе в частния си салон. Всички вази бяха пълни с ухаещи рози, отворените прозорци пропускаха топлия летен въздух. Урсула се отпусна в обичайното си кресло и взе гергефа си. Дъщеря й седна срещу майка си и също започна да бродира.

— Розамунд, скъпа, ако искате да рисувате, ще намерите всичко необходимо на масичката. Знам, че не цените особено бродерията — отбеляза с лека усмивка Урсула.

Розамунд благодари и седна на любимото си място. Сякаш се връщаше в миналото. Очакваше домакинята да я разпита за театъра, но лейди Уолсингъм явно не беше склонна да буди спящите кучета. Съпругът й достатъчно ясно бе дал да се разбере, че е осведомен по въпроса, и не бе повдигнал възражения, а тя не беше свикнала да оспорва решенията му.

— Сър Роджър е много приятен джентълмен — заговори Франсис, докато правеше акуратни бодове. — Как го намирате, мистрес Уолсингъм?

— Харесвам го. Държа се много любезно. Ала ми изглежда доста… тъжен. Чух, че изгубил съпругата си при раждане.

— Миналата година — обясни Урсула. — Това е голяма загуба за бедния сър Роджър. Беше много привързан към жена си.

— А детето оживя ли? — попита Розамунд, без да откъсва поглед от скицата си.

— Не, за съжаление — въздъхна лейди Уолсингъм. — Роди се преждевременно. Това се случва много често.

Тя се обърна към дъщеря си и погледът й потъмня. Франсис беше жена на сър Филип от почти три години, а все още нямаше признаци, че ще му роди дете. Понеже съпругът й беше губернатор на една от нидерландските провинции и прекарваше почти цялото си време там, двамата нямаха много случаи да заченат дете. Сър Филип упорито настояваше жена му да си остане в Лондон — не смеел да я изложи на заплаха от страна на испанците. Тайно в себе си Урсула се надяваше дъщеря й да се противопостави на мъжа си и да го последва. За съжаление Франсис беше твърде добре възпитана и знаеше къде е мястото й като съпруга. Дъщеря й не беше в състояние да възрази на съпруга си и само тя, майката, беше виновна за това положение.

— Наистина е много тъжно — отбеляза тихо Франсис. — Сър Роджър е много добър човек. Винаги проявява разбиране.

— Според мен трябва да се ожени повторно, и то скоро — рече Урсула и се зае отново с бродерията. — Ще бъде добър съпруг. — Тя помълча малко и добави: — Не мисля, че ще си търси жена с богатство. Самият той разполага с достатъчно пари.

Нещо в гласа й накара Розамунд да вдигне поглед. Но Урсула не й обръщаше внимание.

Когато Томас дойде да я вземе, за да я върне в Уайтхол, лейди Урсула и Франсис я прегърнаха с обич.

— Надявам се да се видим скоро в двора, Розамунд. — Франсис стисна ръката й. — През следващите дни ще дойда да поднеса почитанията си на кралицата.

— Ще се радвам да ви срещна пак. — Розамунд се усмихна, благодарна за предложеното й приятелство. Не можеше да си представи, че Франсис Уолсингъм ще се включи в злобните клюки на другите придворни дами.

Сър Франсис и другите двама не се появиха и двамата с Томас напуснаха къщата.

— Къде са сър Роджър и мастър Уотсън? — попита Розамунд, докато Томас й помагаше да възседне Джени.

— Разговарят със сър Франсис. Трябва да уредят някои неща. — Томас се метна на коня си. — Как ти хареса сър Роджър?

— Изглежда много приятен. — Розамунд се намръщи подозрително. Защо всички се интересуваха дали тя е харесала сър Роджър? — Защо питаш?

Томас насочи коня си към портата и тя го последва.

— Сър Роджър е вдовец и си търси жена — обясни брат й, без да я поглежда. — Сър Франсис му е правил доста услуги и той се чувства длъжен да го подкрепя. Освен това не се интересува от зестра.

Розамунд се ококори изненадано.

— Нима си търси жена на Ситинг Лейн? — осведоми се предпазливо тя.

— Може би. — Томас се обърна за миг към нея и я огледа под изчезващата светлина на деня. — Би било добре да си изясниш в какво положение се намираш, сестричке. Едмънд няма да направи нищо за теб, а аз не съм в състояние да ти помогна. Сър Франсис ти предлага възможност да заемеш достойно място в обществото. Аскю е достатъчно богат и не се нуждае от богата жена. Той е убеден протестант и има добри връзки. Кралицата му симпатизира. Ако имаш късмет, той ще те хареса и ще получи съгласието на Нейно величество. Няма да имаш друг такъв случай, повярвай. Би трябвало на колене да благодариш на сър Франсис за всичко, което прави за теб.

Розамунд се взираше в някаква въображаема точка между ушите на Джени и се опитваше да проумее чутото. Тъкмо беше започнала да се забавлява, да прониква в тайните на двора, да намира удоволствие в смели флиртове и дискретни връзки… а ето че се появи потенциален съпруг, и то не като далечна възможност за бъдещето, а истински, жив мъж. Чувстваше се напълно объркана, но съзнаваше, че трябва да отложи подреждането на емоциите си за по-късно.

— Но Томас, той е стар. И при това вдовец — опита се да възрази тя. Съзнаваше колко е слаб протестът й, но не намираше какво друго да каже.

— Стар ли? Съмнявам се да е на повече от трийсет и пет — отвърна подигравателно брат й. — Той е здрав и бодър, в разцвета на годините си. Не намираш ли, че е много представителен?

— Да, прав си — призна Розамунд. — Нямам никакви възражения относно външния му вид. — Но аз изобщо не го познавам, Томас.

— С времето ще го опознаеш.

Двамата наближиха двореца и Томас изостави темата. Той придружи сестра си до голямата зала, където я остави пред стълбището, което водеше към спалнята на дамите.

— Запомни, Розамунд: на харизан кон зъбите не се гледат. Сър Франсис те покровителства. Знам колко си своенравна, но ако сър Роджър се съгласи да се ожени за теб, ще имаш голям късмет. Ако откажеш, ще обидиш своя благодетел, а на себе си ще нанесеш непоправима вреда. Бъди внимателна, моля те.

Розамунд кимна и за миг се изкуши да каже истината на брат си. Ала само за миг. Томас я разбираше, но никога не би действал против собствените си интереси. Ако можеше да помогне на сестра си, без да навреди на себе си, щеше да го направи. Но ако тя извърши нещо, което би могло да го застраши, моментално ще я остави на произвола на съдбата. Тя не го обвиняваше за поведението му. Той просто си беше такъв.

— Разбирам. Лека нощ, Томас.

Той изглеждаше облекчен.

— Добро момиче. — Целуна я по челото и я потупа по рамото. — Желая ти лек сън. Чух, че дворът ще замине за няколко месеца в Гринич, заради лятната горещина. Носи се слух, че в града върлува чума и Уайтхол трябва да бъде прочистен. — Усмихна се, повдигна брадичката й с един пръст и я погледна дълбоко в очите. — В Гринич се живее много добре, ще видиш. Дават се представления, кралицата ходи на лов със соколи, почти всяка вечер има танци, организират се пикници по реката. В Гринич почти не се говори за държавните дела. Кралицата си почива.

— Звучи прекрасно — усмихна се Розамунд. — Ще се радвам да сменя обстановката.

Тя хукна нагоре по стълбата, но на следващата площадка се обърна и му прати въздушна целувка.

Щастлив, че сестра му няма да създава затруднения, Томас тръгна да си търси подходяща компания. Ако успееше да омъжи Розамунд за влиятелния и богат сър Роджър, от раменете му щеше да падне огромен товар. По закон той не носеше отговорност за съдбата на сестра си — това беше задача на Едмънд, но открай време я обичаше и я чувстваше като сродна душа. И той като Розамунд имаше склонност към необичайното и неразрешеното.

Розамунд спря за миг пред вратата на спалнята и се заслуша в гласовете, които долитаха отвътре. Надяваше се никой да не й обърне внимание, като влезе в стаята. Много искаше дамите да продължат разговора си, без изобщо да я поглеждат, сякаш тя не съществува.

Въздъхна примирено и отвори вратата.

Оказа се, че се лъже. Щом влезе, разговорите замлъкнаха и всички се обърнаха да я изгледат. Само Джоан извърна глава.

18

Розамунд спря на прага като ударена от гръм.

— Случило ли се е нещо?

— Вероятно да. — Летисия седеше на леглото и си пилеше ноктите. Усмивката й не предвещаваше нищо добро. — Къде бяхте през онзи ден, Розамунд?

— За кой ден става дума?

По гърба й пролазиха студени тръпки. Беше разкрита.

— Говоря за деня, когато ние бяхме в Гринич, а вие си останахте тук и се престорихте на болна. Слугинята казва, че няколко пъти влязла в стаята, но не ви намерила. Тъкмо се питахме дали днес следобед отново сте търсили приключения.

— Бях в дома на братовчед си, сър Франсис Уолсингъм. — Розамунд отиде до леглото си и започна да развързва роклята си с треперещи пръсти.

— И двата пъти? Не ви вярвам!

Франсис Дарси четкаше косата си с дълги, равномерни движения. Косата беше най-хубавото у нея — дълга, на едри вълни и съвсем черна.

— През онзи ден се почувствах по-добре и излязох на разходка в градината. — Розамунд импровизира отчаяно, макар да знаеше, че е безсмислено. Тя не умееше да лъже, а атмосферата в залата беше толкова отровна, че й се пригади.

— И цяла вечер ви нямаше?

Гневът й дойде на помощ.

— Не виждам какво ви засяга това. Не е ваша работа къде ходя и какво правя.

Тя окачи роклята си в гардероба и изми лицето си с водата от каната. Студената вода проясни главата й.

— Бях болна, но надвечер се почувствах по-добре и реших да подишам чист въздух. Тази зала е гореща като ад.

Поне това беше вярно. Розамунд си легна, обърна гръб на дамите и затвори очи.

— Ние знаем, че общувате с джентълмени и се наслаждавате на компанията им по крайно осъдителен начин — продължи Летисия. Думите й бяха изпратени със сподавен смях.

Розамунд въздъхна тежко и седна в леглото.

— Кой ви е надрънкал тези глупости?

Видя как Джоан се изчерви и прехапа устни. Спомни си, че Джоан проявява интерес към Уил. Защо, по дяволите, бе отхвърлила това като маловажно? Толкова ли беше трудно да си представи, че в пристъп на завист единствената й приятелка в двора ще каже нещо лошо за нея?

— В момента това няма никакво значение. — Летисия огледа ноктите си и кимна доволно. — Кралицата не понася дами, които се наслаждават на мъжка компания по осъдителен начин. Хайде, дами, да си лягаме.

Розамунд се зави до брадичката. Трепереше цялата. Джоан легна до нея, стараейки се да не я докосне. Угасиха свещите и тя се почувства съвсем сама в задушния мрак. Летисия току-що я бе заплашила — или това бе просто израз на злоба?

Розамунд спа лошо и се събуди много рано. Всички дами в стаята спяха дълбоко. След малко си спомни защо е толкова неспокойна, скочи от леглото и бързо се облече. Трябваше веднага да излезе на чист въздух, да се усамоти, да подреди мислите си. Отсъствието й отново щеше да даде повод за злобни забележки, но тя и без това беше в много опасно положение.

Коридорите бяха вече оживени, но всеки си гледаше работата и никой не се обърна след нея. Розамунд слезе в парка, приятно свеж и хладен в ранната утрин, и пое дълбоко дъх. Избра тясна алея с грижливо подрязан жив плет и се запъти с бързи крачки към тайната градина.

Не се виждаше жив човек. Тя се промуши през дупката в живия плет, седна на каменната пейка и се загледа в златните рибки, които плуваха между лилиите в езерцето.

Не чу тихите стъпки по тревата и когато той я заговори, скочи стреснато.

— Уил… — Обърна се и го видя да върви към нея по влажната трева. — Много рано си станал. — Тя се усмихна, опитвайки се да потисне внезапното желание, което нахлу в тялото й, щом го видя.

— Точно като теб — отвърна уж безгрижно той, но в погледа му светна тревога. Приближи се и я погледна втренчено. — Не знам какво да правя — обясни просто. — Знам как съм длъжен да постъпя, но то не е онова, което искам.

— А какво искаш да направиш? — попита бавно Розамунд. Кръвта пулсираше във вените й.

— Знаеш отговора. Искам да те прегърна и да те целувам, безкрай. Искам да те хвърля в тревата, да разкъсам дрехите ти, да те любя… Господи, не бива да говоря така! Това е лудост! — Уил зарови пръсти в косата си. — Само като си помисля за теб, полудявам. Нали знаеш какво рискуваме! Ще изпаднем в немилост. Ще ни прогонят от двора. Край на бъдещето ни.

— Знам. Няма да постигнеш целта, към която се стремиш.

Розамунд го дари с тъжна усмивка, той простена и обхвана лицето й с две ръце.

— Звучи ужасно, но това е действителността, сърце мое.

— Знам — отвърна тихо тя, сгуши се в него и започна да милва гърдите му. Хълбоците й несъзнателно се притиснаха в слабините му.

Уил я целуна с отчаяна страст. Мекото й тяло до неговото, уханието на портокали от разкошната кестенява коса, сладостта на устните й, сломиха съпротивата. Ръцете му сами се плъзнаха по тялото й, обхванаха твърдото задниче, притиснаха я към възбудената му мъжественост. Тя реагира със сладостни стонове, започна да милва гърба му, да трие слабините си о неговите.

Когато най-сетне се разделиха, очите й блестяха, устните й бяха подути и зачервени от целувки, а желанието й беше толкова силно, че беше готова да разкъса дрехите си и да му се отдаде тук, на тревата.

Уил дишаше трудно.

— Мили боже, колко си страстна!

Помилва гърдите й над деколтето, обхвана ги и възбудените зърна се притиснаха болезнено към дланите му през плата на роклята. Потъмнели от желание, сините му очи светеха като сапфири.

Розамунд вдиша и издиша бавно, мъчейки се да си възвърне самообладанието, да се вразуми. Пооправи с пръсти разрешената си коса и се усмихна замаяно.

— Прав си, Уил, това е лудост.

Сякаш за да покажат колко истина има в думите й, на алеята се появиха двама градинари с огромни ножици.

— Аз ще тръгна пръв — рече бързо Уил. — Изчакай пет минути и ме последвай.

Розамунд кимна. Хвърли бърз поглед към градинарите, за да се увери, че не й обръщат внимание, и закрачи към слънчевия часовник в другия край на градината.

Постоя там, потънала в мисли, докато слънчевият лъч се движеше бавно по загладения чакъл, и неохотно тръгна обратно към двореца. Трябваше да се яви на закуска, в противен случай щеше да се наложи отново да слуша злобни забележки.

За първи път лейди Шрузбъри не присъстваше на масата за закуска и дамите бяха предоставени сами на себе си. Розамунд не участваше в разговора, но усещаше съвсем ясно скрити погледи, а от време на време дамите си разменяха многозначителни усмивки. Измъчваше я чувството, че всички знаят нещо, което само тя не знае. Обзе я мрачно предчувствие, което се засили с появата на пратеник, който оповести, че кралицата желае лейди Летисия Ашъртън да се яви в покоите й. Летисия се изправи, размени съзаклятнически поглед с приятелките си и забърза навън.

Розамунд се обърна към Джоан, но тя моментално сведе поглед към чинията си. Очевидно я мъчеха угризения на съвестта, но не искаше да се издаде. По гърба на Розамунд пролазиха студени тръпки. Какво ли знаеха за нея? Нямаха други улики, освен отсъствието й от спалнята в деня, когато би трябвало да лежи болна. Никой не би могъл да каже със сигурност колко време е отсъствала. Въпреки това я мъчеше неясна тревога.

Летисия се върна едва когато другите дами вече бяха заели обичайните си места в салона. Лейди Шрузбъри все още не се явяваше. Летисия хвърли триумфален поглед към Розамунд, повика с пръст Франсис Дарси и още няколко дами и започна да им разказва нещо шепнешком. Джоан беше изключена от кръга на заговорничките и седеше наведена над гергефа си. Цялото й същество излъчваше болка и страх и ако не беше толкова заета със собствените си проблеми, Розамунд щеше да я съжали.

Най-сетне в салона влезе лейди Шрузбъри. Разкошните дипли на роклята от наситено синьо копринено кадифе, грижливо подредени върху широкия испански кринолин, се поклащаха величествено при всяка енергична крачка. Лицето й, обрамчено от висока дантелена яка, изразяваше студен гняв.

— Мистрес Уолсингъм, последвайте ме.

Розамунд изпита облекчение. Най-сетне съдбата й щеше да се реши. Тя остави перото, стана и без да каже дума, тръгна след графинята. Минаха през парадното преддверие и влязоха в кралската приемна. Елизабет не седеше на трона си и Розамунд въздъхна тихичко. Ала се оказа, че се е зарадвала твърде рано.

— Съветвам ви да отговаряте честно — започна без увъртания графинята. — Уверявам ви, че ще разбера дали ме лъжете, затова не си измисляйте и не се опитвайте да шикалкавите. Къде бяхте в деня, когато дворът беше в Гринич?

— Тук бях, лейди Шрузбъри. — Розамунд стоеше с изправен гръб и притискаше ръце към роклята си. Погледът на възрастната дама я опари и тя едва удържа на нуждата да отмести очи. — Имах нужда от чист въздух, затова не останах през цялото време в спалнята. Горе е много горещо.

— Не ви вярвам. Щом не искате да признаете истината пред мен, ще я кажете на онези, които знаят как да я изтръгнат от устата ви — заяви ледено графинята.

Розамунд усети гадене. Заплахата звучеше недвусмислено. Тя беше наясно, че графинята носи отговорност за поведението на придворните дами и всяка неморална проява се записва в нейната сметка. Това обясняваше гнева й, но не улесняваше собственото й положение.

Ако продължи да настоява, че само е излизала на чист въздух, няма как да докажат вината й. Никой не я видя да излиза и да влиза — тя беше абсолютно сигурна в това. Дамите я мразеха, защото кралицата й възлагаше специални задачи, и говореха зад гърба й.

— Не разбирам в какво ме обвиняват, мадам — заяви тя с твърд, тих глас. — Не мога да се защитя и да реагирам на обвиненията, ако не знам за какво става дума.

— Отричате ли, че сте напускали спалнята през онзи ден?

— Не отричам. Излизах навън следобед.

— И какво правихте?

— Бях в градината. Имах нужда от чист въздух.

— И кога се върнахте? Помислете добре какво ще отговорите. Имаме показанията на слугинята, на която бях поръчала да ви наглежда. Тя твърди, че влизала три пъти в спалнята, а вас ви е нямало през цялото време. Три пъти за няколко часа.

Внимавай, заповяда си Розамунд.

— Не си спомням точно колко пъти съм ставала от леглото, мадам. Бях неспокойна, тресеше ме. Не съм поглеждала часовника.

Графинята стисна устни.

— Виждали са ви да разговаряте интимно с мъже. Виждали са ви да се разхождате с тези мъже при обстоятелства, които ни позволяват да заключим, че сте се държали неприлично. Ще отречете ли?

— Ще отрека, че съм се държала неприлично, лейди Шрузбъри. Не мога да отрека, че съм се разхождала с различни джентълмени и съм разговаряла с тях. Не съм правила опити да се прикривам. Вършила съм всичко това пред очите на целия двор.

— Ще обясните поведението си пред Нейно величество. Чакайте тук.

Графинята се запъти към вратата, през която се влизаше в спалнята на кралицата. Розамунд стоеше като вкаменена. Всичко пропадна, повтаряше си сломено тя и се проклинаше за глупостта си. Как можа да повярва, че в този двор, изпълнен с клюки и злоба, би могла да запази любовта си в тайна! Лейди Уолсингъм я предупреждаваше да се пази, но тя пренебрегна добрите й съвети.

Вратата се отвори и графинята я повика с остър глас:

— Елате, мистрес Уолсингъм!

Розамунд сякаш вървя цяла вечност по блестящия паркет, покрит с персийски килими. Влезе в спалнята на кралицата след лейди Шрузбъри, падна на колене и сведе глава.

Остана в тази поза няколко минути, преди да чуе строгия глас на Елизабет:

— Станете, момиче.

Младата жена се изправи, но не посмя да вдигне глава. Нямаше друг изход освен пълно покорство.

— Значи отричате обвиненията?

— Не мога да отрека нищо, в което ме обвиняват, мадам. Да, разхождала съм се с джентълмени от двора и съм разговаряла с тях, но всичко се вършеше пред очите на лейди Шрузбъри. Не съм извършила нищо, от което да се срамувам, и нямам какво да крия — отговори Розамунд с тих, но ясен и твърд глас.

— Погледнете ме.

Розамунд стисна зъби и вдигна поглед. Кралицата седеше до празната камина и барабанеше с пръсти по дървените облегалки на креслото. Тази сутрин беше буквално обсипана с бисери. Тежка огърлица на шията, дебели гривни на китките. Подплатата на ръкавите беше избродирана с перли, високата яка — със сапфири, коланът на талията също беше целият в скъпоценни камъни. Гледката заслепяваше и Розамунд примигна. Едва тогава забеляза, че лейди Пембрук също е в стаята и стои зад креслото на кралицата.

— Излизали сте от спалнята без обяснение и без разрешение. Виждали са ви да разговаряте интимно с моите придворни. Отричате ли това?

— Не съм разговаряла така с никого, мадам. Само на игра.

— На игра? — повтори Елизабет. — Недокосната ли сте?

Въпросът дойде така внезапно и неочаквано, че Розамунд спря да диша.

— Е, момиче? Недокосната ли сте? — повтори нетърпеливо кралицата и започна да си играе с пръстените си.

— Разбира се, мадам.

Розамунд затвори очи и изрече пламенна молитва.

След дълго мълчание кралицата заговори отново:

— Не знам дали казвате истината. Има само един начин да разберем. Това ще реши въпроса. Лейди Шрузбъри, изпратете за акушерките.

Розамунд разбра, че е паднала в капана. В гърлото й се надигна гадене.

— Не! — изплака тя. — Умолявам ви, мадам, недейте!

Никой не чу молбите й. Лейди Шрузбъри хвана едната й ръка, лейди Пембрук другата и двете възрастни дами я извлякоха от стаята. Затвориха я в малко помещение, мебелирано единствено с дълга пейка покрай стената и осветено от дебела свещ в железен свещник високо на стената.

Розамунд трепереше с цялото си тяло и едва удържаше сълзите си. Отначало мислеше само за Томас. Нейният позор ще се лепне и върху него и той никога няма да й прости. А братовчед им… за него не смееше да помисли. Всичко, което бе направил за нея, макар да действаше на първо място в своя изгода… а тя ето как му се отблагодари. Ами Урсула… Тя я прие в дома си, даде й всичко необходимо, отрупваше я с умни съвети. Сигурно никога няма да й проговори. Сълзите й потекоха неудържимо. Много скоро обаче стисна зъби и си заповяда да спре да плаче. Длъжна е да запази гордостта си. Няма да допусне да я намерят тук хлипаща като виновна хлапачка.

Тя закрачи напред-назад из малката стая, опитвайки се да намери изход. Сълзите й изсъхнаха. Кой знае какво щяха да й сторят. Можеха да я хвърлят в Тауър или да я предоставят на кралския палач мастър Топклиф. Не, глупости, тя не е извършила държавна измяна. Просто бе изгубила девствеността си преди сватбената нощ. Но тя не беше от кралска кръв и това нямаше особено значение. Не заслужаваше да я подложат на мъчения.

Трябваше да намери начин да не забърква и Уил в тази каша. Защо и двамата да паднат в немилост? Но дали е възможно да премълчи името му? Ще устои ли на натиска, който ще й окажат?

Като чу отключването на вратата, сърцето й заби лудо. Страхът и ужасът я паникьосаха. Лейди Пембрук и лейди Шрузбъри влязоха, придружени от три възрастни жени в черни дрехи с бели бонета. Приличаха на монахини, но, естествено, не бяха. Монахините нямаха място в протестантския кралски двор.

Розамунд опря гръб в стената и вдигна ръце да се защити.

— Не ставайте глупава, Розамунд — предупреди я лейди Шрузбъри. Гласът й бе загубил малко от строгостта си. — Акушерките ще ви прегледат. Ако се отбранявате, ще ви заболи много.

— Но аз… аз имам месечните си оплаквания.

— Имате късмет — обади се една от акушерките. — Това прави прегледа по-лесен.

Лесен, но двойно по-унизителен. Розамунд не можеше да повярва, че това се случва, но не можеше да направи нищо.

По-добре да признае.

— Не е нужно да ме преглеждате — заяви с треперещ глас тя, когато акушерките хванаха ръцете й. — Ще призная. Вече не съм девствена.

Двете жени я пуснаха моментално и се обърнаха към лейди Шрузбъри, която не отрони нито дума.

— Кой ви обезчести? — попита тихо лейди Пембрук.

— Не мога да кажа, мадам.

— Ще кажете — намеси се с леден глас лейди Шрузбъри. Очевидно бе напълно уверена, че ще изтръгне името. Обърна се и махна на акушерките да излязат.

Когато трите жени излязоха, първите дами на кралицата се обърнаха към пленницата си с решителни лица.

— Вие сте една малка глупачка — заговори презрително лейди Шрузбъри. — Захвърлихте единствения истински шанс в живота си. Имате ли изобщо представа колко семейства молят кралицата да вземе дъщерите им в двора си? А вие се самоунищожихте. Опозорихте семейството си. За какво?

Розамунд не отговори. Ситуацията беше абсурдна. За пръв път си пожела страстното преживяване с Уил в плевнята да е било само сън. Въпреки това няма да го повлече със себе си в пропастта. Затова остана мълчалива, очаквайки какво ще стане.

— Чакайте тук.

Двете дами излязоха от стаичката и отново я заключиха. Розамунд остана сама в затвора си. Седна на пейката, облегна глава на стената и затвори очи.

Часовете минаваха. Свещта догоря. Тишината в горещата, задушна стаичка се понасяше най-трудно. Дотолкова беше свикнала с постоянното оживление и глъчката в двора, че сега се чувстваше дълбоко погребана в подземие. Светът й се срути из основи. До вчера вярваше, че сама управлява живота си, че никой друг не определя пътя й. Днес вече знаеше, че се е лъгала, и това я изпълваше с безутешност. Бе повярвала на Агата, на измамните й съвети за дискретност и как да манипулира дворцовия церемониал в своя изгода, за да се забавлява. А Дьо Вожиро й показа колко е лесно да превърне изкушаващите съвети на Агата в действителност. И тя, наивната, прие, че може да прави същото като двамата рафинирани, опитни придворни.

Когато ключът най-сетне се превъртя в ключалката, шумът отекна зловещо в тишината. Розамунд скочи. Каквото и да я очаква, ще го посрещне с достойнство.

На прага застана лейди Шрузбъри.

— Следвайте ме.

Розамунд излезе от стаичката и примигна срещу ярката слънчева светлина на късния следобед. Беше ужасно жадна, езикът бе залепнал за небцето й, гърлото й беше пресъхнало и не й се вярваше, че е в състояние да произнесе дори една дума. Графинята отвори вратата към оскъдно мебелирана стая с дървена ламперия и й направи знак да влезе.

Там я чакаха сър Франсис Уолсингъм и Томас. Двамата стояха един до друг пред високия прозорец, разкриващ чудна гледка към реката. Розамунд направи реверанс. Лейди Шрузбъри не влезе в стаята. Вратата се затвори шумно.

— Кой е мъжът? — попита с треперещ от гняв глас Томас. Лицето му пламтеше, очите святкаха яростно. — Ти, неблагодарна уличнице! Ти опозори семейството ни. Вече не си ми сестра. Искам само да ми кажеш кой е мъжът!

Розамунд преглътна мъчително.

— Моля да ми дадете нещо за пиене. Гърлото ми е пресъхнало…

Дори да я бе чул, Томас пренебрегна молбата й.

— Отговори ми — заповяда сърдито той.

Розамунд безпомощно поклати глава. Брат й направи крачка към нея и замахна. Тя се отдръпна уплашено.

— Чакайте, Томас. — Студената заповед оказа своето въздействие. Брат й моментално отстъпи назад. — По-късно ще имате време да излеете гнева си. — Сър Франсис отиде до малката маса в ъгъла и наля пълна чаша с вино от гарафата, поставена върху сребърна табла. Подаде я на Розамунд и заповяда със същия тон: — Изпийте това, за да можете да говорите.

Той очевидно е сигурен, че ще му кажа всичко каквото поиска, разбра Розамунд и се разтрепери от ужас. Не се страхуваше от Томас. Брат й лесно избухваше, гневът му беше страшен, реакциите му бяха примитивни и груби, но пристъпите обикновено не траеха дълго. Сър Франсис беше напълно различен от Томас. Тя нямаше представа какво ще й причини, ако откаже да му сътрудничи, но беше сигурна, че е способен на всичко.

Розамунд изпи виното на един дъх и кимна благодарно.

— А сега дайте отговор, Розамунд — рече сър Франсис. — Кой беше мъжът?

— Не мога да кажа.

Лицето му остана безизразно.

— Не ставайте глупачка. Сигурно разбирате, че сте опозорена. Кралицата настоява да научи кой е мъжът, с когото сте се забавлявали. А щом тя иска да научи името му, вие сте длъжна да кажете. Нейно величество разполага с всички възможности да ви принуди.

— Защо, за бога? — избухна Томас. — Не мога да разбера защо си извършила тази глупост! Нима не разбираш, че пропиля шанса на живота си? Отговори ми защо?

Розамунд поклати глава. Не беше способна да опише нощта с Уил в плевнята. Нямаше как да обясни неудържимото желание, вълните на насладата, които я повлякоха в пропастта. Преживяното беше прекрасно и със сигурност не беше грях.

— Оставете ни сами, Томас — рече спокойно сър Франсис.

Този път брат й се поколеба. Стоеше и гледаше сестра си с едва удържан гняв, ръцете му бяха стиснати в юмруци. След малко разтърси глава, за да се овладее.

— Дявол да го вземе! Само да ми падне в ръчичките…

— Излезте, Томас. Веднага.

Брат й изскочи навън и затръшна вратата зад себе си. Сър Франсис измери Розамунд с мрачен поглед. По лицето му се четеше нещо като отвращение. После отиде до прозореца и се загледа навън. Очевидно го занимаваха някакви важни мисли. Няколко пъти удари с юмрук по дланта на другата ръка.

Розамунд стоеше и чакаше. Когато държавният секретар най-сетне заговори, гласът му прозвуча студено и делово:

— Или жена ми е пропуснала да ви осведоми в подробности за най-важните правила в двора, което е непростимо, или вие сте по-глупава, отколкото си мислех. Нима не ви беше обяснено, че кралицата ревнува фаворитките на всички придворни от мъжки пол? Тя се вбесява, когато разбере, че дамите и господата от свитата й завързват тайни връзки. Иска всичко да става с нейно съгласие. Не признава браковете, които не е одобрила лично. Често се налага да я убеждаваме, че тази или онази брачна връзка е изгодна за короната. — Последното изречение я убеди окончателно, че наистина се е държала като последна глупачка. — Кажете ми, Розамунд, нима не знаехте всичко това? — Сър Франсис се завъртя рязко и впи поглед в очите й.

Розамунд преглътна мъчително.

— Да, сър Франсис, това ми бе казано пределно ясно.

— И вие въпреки това решихте да пренебрегнете правилата? — Държавният секретар неодобрително поклати глава. — Не знам защо положих толкова усилия за вас. Кралицата пожела да ми покаже благосклонността си, като ви прие на служба. Доколкото знам, даже ви е оказала особено благоволение.

— Тъкмо там е коренът на злото! — извика отчаяно Розамунд, неспособна да се удържи. Разкаяното мълчание беше безкрайно унизително. — Ако кралицата не ми оказваше специални предпочитания, другите жени нямаше да ми завидят и да пожелаят да ми навредят.

— Това не е извинение. Вие им дадохте в ръцете оръжие и сега ще платите сметката.

Сър Франсис й обърна гръб, сякаш не понасяше повече да я гледа.

Розамунд сведе глава. Нямаше какво да си кажат. Сър Франсис бе изтъкнал пред кралицата, че тя умее да рисува, защото искаше да се възползва от уменията й за своите собствени цели. Ако не беше това, никой нямаше да обръща внимание на най-новата и най-ниска по ранг почетна дама. Щяха да я оставят на мира и тя можеше да живее спокойно в двора. Но не й достигна смелост да му изкрещи всичко това в очите.

След известно време сър Франсис заговори отново, макар и с гръб към нея, и гласът му беше безизразен както винаги. Очевидно гневът му беше отшумял.

— Както вече казах, кралицата не търпи любовни връзки между господата и дамите от двора. Затова ще ви попитам още веднъж и настоявам да размислите, преди да отговорите. Кой е мъжът?

Розамунд погледна в скования му гръб и изведнъж разбра.

— Случи се още в Скедбъри — обясни едва чуто тя. — Миналото лято. В селото пристигна трупа пътуващи актьори и въжеиграчи… Един от тях… видя ми се много особен… аз… случи се само веднъж… — Гласът й пресекна.

Сър Франсис се обърна и отново я прониза с поглед.

— Виждам, че не сте загубили изцяло ума си. За ваше щастие знам как да го използвам. Останете тук. Аз ще отида при кралицата и ще видя дали мога да извадя няколко горещи кестена от огъня вместо вас.

Той излезе с тежки стъпки и я остави сама с мислите й.

19

Знаейки, че е очакван, сър Франсис влезе в частните покои на кралицата без много церемонии. Елизабет седеше в креслото си до прозореца, гледащ към реката, и четеше. Като чу, че някой влиза, тя сложи пръст между страниците на книгата и се обърна с очакване към държавния секретар.

— Е, изтръгнахте ли й истината, Франсис?

— Успях да разбера, мадам, че момичето е дошло в двора вече загубило девствеността си. Без мое знание и без знанието на съпругата ми. Миналото лято се запознала с някакъв пътуващ артист в Скедбъри и той я лишил от добродетелта й. Съжалих това бедно момиче, израсло без майка и без женски надзор. Направила го е в първия изблик на чувства и сега съжалява горчиво. — Държавният секретар разпери ръце в знак, че нищо не може да се направи. — Мога да ви уверя, че откакто е в двора, не се е срещала с неподходящи хора. Позволявала си е да флиртува, но това е безобидно.

Елизабет извърна глава и се загледа към реката. Доста време мълча, потънала в спомените за ранната си младост. И тя бе извършила фатална грешка с адмирала. Дори сега, след толкова дълго време, си спомняше живо как се възбуждаше и опияняваше, когато Сеймур я докосваше. Как я будеше на разсъмване, гъделичкаше я, уж на игра. Макар и неопитно момиче, само на четиринайсет години, тя знаеше, че отношенията им не са игра. Но не полагаше големи усилия да го отблъсква.

— Значи сте сигурен, че не е бил човек от двора?

— Разбира се, че съм сигурен. Ако беше, щеше да ми каже.

— Вярвам ви, Франсис. — Елизабет познаваше методите на своя служител. Отвърна поглед от реката и го погледна втренчено. — Е, какво предлагате? Какво да правим с момичето? След като ме измами, тя не може да остане повече в двора. Държа моите дами да са абсолютно честни и добродетелни. Розамунд не може да остане повече тук.

— Разбира се, мадам. — Сър Франсис потвърди решението й с поклон. — Ще позволите ли да ви направя предложение как да използваме прогонването й в наша изгода?

Елизабет се засмя.

— Вие умеете да обръщате всеки случай в своя полза, Франсис. — В тона й ясно личеше ирония.

— Смятам, че това е мое задължение, мадам.

— Какво сте намислили? Налейте ми вино. Налейте и на себе си, ако желаете. — Елизабет посочи една от гарафите на масичката до стената. — А после седнете.

Франсис се подчини. Наля в две кристални чаши вино с цвят на старо злато, поднесе едната на кралицата и се отпусна на ниско кресло срещу кралското. Отпи глътка вино и остави чашата на малката масичка до креслото.

— Предлагам да изпратите Розамунд при братовчедка си Мария. Като жест на добра воля. Свитата й е силно намаляла и една нова придворна дама ще създаде приятно разнообразие. Свежа компания, интересни новини от Лондон…

— Братовчедка ми никога няма да се довери на компаньонка, идваща от моя двор — възрази сърдито кралицата.

— На тази ще повярва, мадам, уверявам ви. Розамунд ще съумее да убеди Мария Шотландска, че е изпаднала в немилост във вашия двор и е била прогонена. Ще изтъкне като причина за прогонването си, че е била заварена тайно да изповядва своята католическа вяра. Залагам честта си, че Мария няма да устои пред една тайна католичка.

Любопитството на Елизабет се събуди.

— Вероятно сте прав. Но не съм сигурна, че ще се получи.

— Според мен ще се получи, ако Розамунд даде да се разбере, че самата тя е помолила да я пратят при Мария, защото е привърженица на католицизма. Ще каже, че едва е скривала истинските си чувства, че е копнеела за съмишленици, че е искала свободно да изповядва вярата си и да говори за убежденията си…

— Смятате ли, че Розамунд е способна на такава измама? — Кралицата слушаше с все по-голям интерес. — Момичето има необикновена памет и значителен талант за рисуване, признавам, но още е младо и наивно, даже глупаво. Ако не беше такава, нямаше да си навлече този позор.

— Тя е от семейство Уолсингъм, мадам — отвърна сър Франсис, сякаш това обясняваше всичко.

Елизабет поклати глава.

— Вие сте първокласен негодник, Франсис. Принуждавате момичето да следва семейната традиция, също като брат си.

— Томас не работи по принуда, мадам. Работата му харесва. Според мен е вероятно да хареса и на сестра му. Тя е интелигентна и това компенсира липсата на опит.

— Сигурен ли сте?

Краткото му кимване беше достатъчен отговор.

— Значи ще я използвате да събира информация, докато е в свитата на братовчедка ми?

— Точно така, мадам.

— Тогава не възразявам. Но искам веднага да напусне двореца. Не желая да я виждам повече тук.

Държавният секретар стана и се поклони.

— Така да бъде, мадам — заяви той и се оттегли.

Розамунд бе изпила виното на гладно и се чувстваше леко замаяна. Коленичила на пейката до прозореца, тя притискаше чело върху шлифованото стъкло и се взираше навън. Лодки и салове се плъзгаха свободно по реката. В стаята беше адски задушно и тя реши да отвори прозореца. Опря се на ръцете си и се загледа към градината. Чуваше гласовете на хората, които минаваха под прозореца й. По някое време откри Агата и кавалера да вървят под ръка през моравата и любопитството й се събуди. Двамата водеха оживен разговор и не забелязваха нищо около себе си. Розамунд веднага разбра, че Арно е гневен — веднъж или два пъти Агата го помилва по ръката, сякаш се опитваше да го успокои. Той я отблъсна грубо.

Въпреки ужасното си положение Розамунд ги наблюдаваше жадно. За какво говореха? Двамата щяха да минат точно под прозореца на стаичката, в която беше затворена, и тя се отдръпна малко назад, за да не я забележат, ако случайно вдигнат глави. Не искаше никой от познатите й да я види в това засрамващо състояние. Двамата много скоро стигнаха под прозореца й и за момент гласът на Агата се чу съвсем ясно.

— Не виждам в какво ме обвинявате. Направих, каквото ме помолихте. Окуражавах я, научих я как да играе нашата игра. Не съм виновна, че е изпробвала уроците ми с някой друг.

Розамунд се издаде опасно навън, ала не можа да чуе отговора на Арно. Той говореше на френски, и то твърде бързо, но тонът му беше недвусмислен. Очевидно се гневеше. Тя се отдръпна от прозореца и за момент забрави собствените си проблеми. Само след няколко минути ключът отново се завъртя в ключалката и сърцето й отново заби лудо. Изправи се и пристъпи към вратата.

Появи се сър Франсис, следван от двама души в пурпурночервените ливреи на личната кралска охрана. Без да кажат дума, двамата застанаха на прага.

— Вървете с тези двама мъже. Ще ви отведат в спалнята, за да си съберете багажа. По-късно някой ще вземе раклата ви и ще я донесе на Ситинг Лейн. Ще останете у нас до началото на пътуването си.

— Ще пътувам ли? Къде ще отида?

— Ще ви обясня, когато сметна за необходимо.

Сър Франсис отстъпи настрана и й даде знак да следва стражите.

Розамунд се подчини мълчаливо. Мина покрай него и излезе в коридора. Двамата мъже застанаха от двете и страни и пътят на мъчението започна. Розамунд усещаше любопитните погледи на придворните, покрай които минаваха. За всички беше очевидно, че я охраняват, макар че никой от придружителите й не я докосваше. Тя вървеше с високо вдигната глава, устремила поглед право напред, и избягваше да среща погледите на минаващите. Чу как глъчката се засили и разбра, че само за час историята се е разпространила из целия двор.

Завиха по коридора, който водеше към спалнята й, и Розамунд едва не извика. Уил Крейтън и още двама придворни вървяха срещу нея и се смееха. Като я зърна, Уил млъкна и лицето му побеля от ужас. Неспокойният му поглед се местеше от лицето й към двамата придружители и обратно. Опита се да каже нещо, протегна ръка, направи крачка към нея…

Розамунд поклати предупредително глава. Устреми поглед право в очите му, опитвайки се да му предаде посланието си. Той я изгледа стъписано и отстъпи настрана. Двамата стражи минаха покрай него, без да го погледнат.

Розамунд имаше нужда от цялата сила на волята си, за да не го погледне за последен път. Нейното бъдеще се намираше далеч оттук, далеч от света, който все още беше негов. Вероятно пътищата им никога вече няма да се пресекат. Тя бе постъпила правилно. Катастрофата си беше само нейна. Разумно и практично беше да го спаси. Нямаше причина да застава на пътя на Уил. Той искаше да направи кариера в двора… Ала мисълта, че Уил ще продължи да живее живота си, сякаш нищо не се е случило, докато тя отива към неизвестно бъдеще, я изпълни с огромно огорчение. Презираше се за това чувство, но не беше в състояние да се пребори с него.

Под бдителните, но и скучаещи погледи на стражите тя събра нещата си в раклата и се огледа да не е забравила нещо. Знаеше, че тази жалка спалня и бодливият, пълен с бълхи матрак изобщо няма да й липсват. Радваше се, че ще се отърве от подлите, отмъстителни придворни дами. Дано господ ги накаже за злобата им, помоли се безмълвно Розамунд, изтърси от себе си праха на Уайтхол и тръгна след пазачите си към изхода.

Отведоха я в конюшнята, където Томас я очакваше с юздите на Джени в ръце. Гневът му не беше отминал.

— Радвай се, че сър Франсис пое отговорността за теб — изсъска той и грубо я качи на седлото. — Ако те бяха оставили на мен, щеше да проклинаш деня, в който си се родила.

— Не се съмнявам — промърмори Розамунд и си каза, че има поне една причина да благодари на братовчед си за закрилата му. Докато яздеха към Ситинг Лейн, мислите й бяха изпълнени с предстоящата среща с лейди Уолсингъм. Какво ли са й казали? Вероятно истината. Какво ли е отношението й към младото момиче, което бе приела в дома си с отворено сърце?

Дали ще я укорява за неблагодарността й? Може би ще отблъсне бившата си питомка и ще я нарече леко момиче? Ще я обвини в недостойно поведение, ще й каже, че напразно си е губила времето с нея… В сравнение с вероятното разочарование на Урсула едва удържаният гняв на Томас беше като детска игра.

Щом стигнаха Ситинг Лейн, Томас й заяви, че няма да влезе в къщата заедно с нея. Розамунд слезе от седлото без чужда помощ, подаде юздите на Джени на брат си и почука на вратата с натежало от болка сърце.

Както винаги, отвори Мортлейк. Розамунд влезе в залата, миришеща както обикновено на пчелен восък и лавандула.

— Лейди Уолсингъм е в салона си. Потърсете я там — уведоми я Мортлейк.

Розамунд кимна, пое дълбоко въздух и отиде в салона. Беше свикнала да влиза там без формалности, но сега вратата беше затворена и тя почука колебливо.

— Влезте, Розамунд — покани я с мек, дружелюбен глас Урсула. Ала погледът й беше сериозен. Младата жена влезе, направи реверанс и мълчаливо застана до вратата. Урсула й махна да се приближи. — Елате и седнете. Личи, че сте имали тежък ден.

Тази съчувствена забележка извика сълзи в очите на Розамунд. Откакто тази сутрин се раздели с Уил, това бяха първите мили думи, които чуваше. Имаше чувството, че това е било в друг живот. Без да каже нищо, тя седна на ниско столче пред лейди Уолсингъм.

— Знам, че сте затънали до гуша — започна делово Урсула, — и искам да ми разкажете всичко. Но първо ми кажете кога сте се хранили за последен път.

— Тази сутрин хапнах малко на закуска, мадам.

— Мили боже! Значи са ви оставили цял ден да гладувате? — Урсула дръпна шнура на звънеца. Веднага се появи слуга и тя му нареди да донесе хляб, месо и вино. После се наведе и повдигна брадичката на Розамунд. — Бедното дете! Дворецът е разбойническо гнездо. Опитах се да ви предупредя.

— О, мадам, направихте го! — извика Розамунд, ужасена от мисълта, че Урсула се обвинява за случилото се. — Аз обаче не ви повярвах. Не си представях, че жените са толкова лоши. За всичко съм виновна аз. Държах се глупаво, трябваше да внимавам повече. Толкова съжалявам, че ви разочаровах! Знам, че изглеждам неблагодарна, но не съм. Знам какво ви дължа. Вие се държахте с мен като истинска майка. — Тя се вкопчи в ръката на Урсула и изплака задавено: — Повярвайте ми!

— Вярвам ви, скъпа. Знам какви капани дебнат там. Младите, невинни душици като вас винаги са първите жертви. Съжалявам, че бяхте неразумна… — Тя въздъхна и помилва ръката на Розамунд. — Първо ще се нахраните, после ще се освежите и тогава ще ми разкажете цялата история. Не мисля, че съпругът ми е казал всичко, което трябва да зная.

Слугата донесе студено пиле, самун хляб и гарафа вино.

— Седнете, мила, и хапнете — покани я сърдечно Урсула. — Ще видите, че ще се почувствате по-добре.

През целия ден Уил Крейтън си заповядваше да се държи с обичайното си безгрижие и високомерие, да показва, че нищо не е в състояние да помрачи доброто му настроение. Скандалът с Розамунд беше в устата на всички. Изпадналата в немилост почетна дама се оказа вкусна хапка, която всички отново и отново предъвкваха. А предположенията кой е тайният й любовник бяха благодатна тема. Уил трепереше за съдбата на Розамунд и се страхуваше за себе си.

Една част от него искаше да избяга от двореца, да се скрие в квартирата и да заключи вратата, сякаш това щеше да го спаси от заточение. Сигурно кралицата ще заповяда да го хвърлят в Тауър. Колкото и да си внушаваше, че е твърде незначителна личност за такива драконовски мерки, той не беше в състояние да се убеди. После отново виждаше пред себе си заклинателния жест и посланието в погледа на Розамунд и му идеше да се разплаче — тя беше толкова безкористна, толкова смела. Никой не знаеше каква съдба й е отредена. Оставаше простият факт, че никога вече няма да я допуснат в двора.

Уил напразно си блъскаше главата върху различните възможности. Дали са я изпратили обратно в Скедбъри? Дали семейството й се е отказало от нея, защото е опозорила името му? Къде ще се дене сега? Къде би могла да отиде?

Когато денят напредна и никой не дойде да го арестува и изправи пред кралицата, в сърцето му покълна надежда. Опита се да се утеши с мисълта, че някога, когато преживее скандала и заздрави позицията си в двора, непременно ще й се притече на помощ.

Струваше му се невъзможно Розамунд да е издържала разпита, на който без съмнение я е подложил сър Франсис. Дали е измислила убедителна лъжа? Не му се вярваше, но часовете минаваха, без никой да го потърси, и надеждата се превърна в убеждение. Надвечер, когато кралицата се появи в добро настроение в голямата зала, готова за музика и танци, Уил вече знаеше, че Розамунд не го е издала.

Видя Джоан Дейвънпорт да стои сама в един ъгъл и отиде при нея. Поклони се учтиво и срещна жадния й поглед. Това момиче винаги будеше съжалението му.

— Добър вечер, мистрес Дейвънпорт.

— Мастър Крейтън. — Джоан се изчерви и направи реверанс.

— Искате ли да се присъединим към танцуващите? — Уил й подаде ръка и тя я улови веднага.

Двамата се подредиха между двойките, които се движеха в живия такт на галярдата, и заподскачаха като тях. Този танц не беше подходящ за разговор. Все пак Уил намери възможност да пусне една уж небрежна забележка:

— Мога да си представя, че дамите на Нейно величество са били ужасени от скандала с мистрес Уолсингъм.

— Прав сте, мастър Крейтън, много сме развълнувани. Просто не можете да си представите! — Джоан беше задъхана от танца, но повече от готова за клюки. Понижи глас и зашушука съзаклятнически: — Разправят, че кралицата я прогонила от двора за цял живот. Щели да я затворят някъде, не в Тауър, а в друг затвор, защото е измамила Нейно величество. Винаги съм знаела, че в това момиче има нещо неискрено.

Уил усети как настръхва, но се овладя и попита хладно:

— Какво ви кара да мислите така?

Джоан вирна брадичка.

— О, тя си има тайни. Изчезваше от спалнята, преди другите да се събудят, и се правеше, че е ходила на разходка, макар да беше ясно, че е намислила нещо друго… Знам, че се е срещала с някакъв мъж, сигурна съм. Смяташе се за по-добра от нас, защото кралицата й оказваше благоволение и я викаше при себе си заради рисунките и красивия й почерк. Ако питате мен, истинско щастие е, че се отървахме от нея. Всички мислят така.

Уил стисна устни, за да спре напиращия остър отговор, и попита със същата небрежност като преди:

— Значи никой не знае къде са я закарали?

— Знаем само, че братовчед й, сър Франсис Уолсингъм, я е отвел от двореца — отговори Джоан и продължи да подскача, както изискваше танцът.

Уил реши да не разпитва повече. Нямаше желание да привлича върху себе си ненужно внимание, като проявява любопитство за съдбата на една обикновена почетна дама. Розамунд го е предпазила от ужасната съдба и той не бива да я предизвиква отново. Не бива да разрушава доброто й дело. За съжаление нищо от онова, което чу, не го успокои за съдбата на Розамунд. Веднага щом се отърва от досадната Джоан, той тръгна да търси приятелите си и ги убеди да отидат да се напият.

Късно вечерта Уил забеляза Томас Уолсингъм — мрачен, със стиснати устни, с корав поглед. Томас го повика при себе си с нетърпелив жест и Уил веднага бе осенен от недобро чувство. Ако по някакъв начин бе узнал, че сестра му тайно е ходила на театър с него, преоблечена като паж, щеше да си направи съответните заключения. Уил стисна зъби и се приближи.

— За какво желаете да говорите с мен, Уолсингъм?

— Къде е тази вечер Бабингтън?

Уил беше длъжен да докладва лично на Томас Уолсингъм за всичко, свързано с Мария Шотландска, и остана облекчен от този директен въпрос.

— Каза ми, че заминава за няколко дни в провинцията. Баща му бил зле и го повикал. Бабингтън не може да пренебрегне това искане, защото старият ще престане да му дава пари.

Томас кимна.

— Ако се забави повече от два дни, ще се наложи да го последвате. Кажете му, че е важно да се върне в Лондон. Трябва да е тук, когато Балард си дойде от Франция. Разбрах, че добрият отец се очаква до седмица.

Томас му кимна кратко и се сбогува.

Уил реши, че е насъбрал достатъчно страх за един ден. Прибра се в квартирата си и се напи до безсъзнание.

Томас беше в ужасно настроение. Ако му бяха разрешили да излее натрупалия се в сърцето му гняв срещу проклетата му сестра, щеше да се успокои. В неговите очи тя бе предала и него самия, и всичко, което бе направил за нея. Много му се искаше да си възвърне поне част от обичайното безгрижие, с което посрещаше обратите на живота. Но като му попречиха да отмъсти, като му отнеха правото да въздаде справедливост, го лишиха и от възможността да се успокои. След като предаде инструкциите на Крейтън, той напусна двора.

Докато вървеше към една странична врата, която щеше да го изведе пред конюшните, за да вземе коня си, той се натъкна на кавалер Дьо Вожиро. Двамата мъже спряха един срещу друг и ръцете им автоматично посегнаха към мечовете. При възможността да излее гнева си върху такава достойна цел Томас бе обзет от диво задоволство. Вече почти бе извадил меча си от колана, когато се сети, че ваденето на оръжие под покрива на кралицата се смяташе за държавна измяна.

Кавалерът видя как противникът му отпусна ръка, ухили се злобно и продължи пътя си.

— Един ден пак ще се срещнем, Вожиро — процеди през зъби Томас. — Няма да извърша предателство под покрива на Нейно величество… не си струва заради вас.

Той се изплю в краката на кавалера, избута го настрана и продължи пътя си.

Арно пребледня. За известно време застина неподвижен. Издиша шумно няколко пъти и успя да се овладее. Бе преживял ден, изпълнен с поражения, но знаеше, че щом една врата се затвори, се отваря друга. Трябваше само да изчака подходящия момент. Продължи пътя си, устремен към музиката и танците в голямата зала. И той имаше нужда да се позабавлява.

Томас заповяда да му доведат коня, възседна го и препусна към портата, като го шибаше бясно с камшика. Намерението му беше да отиде в Нортън Фолгейт, квартал извън градските стени в свободната зона Шоредич. Театрите се намираха наблизо и десетките западнали къщи и колиби предлагаха евтин подслон за актьори и автори на пиеси, за ученици и сценични работници.

Томас спря пред малка къща на Хог Лейн и вдигна поглед към един прозорец на първия етаж. Въпреки късния час там все още светеше. Кит не си беше легнал.

Томас скочи от седлото, върза коня си на колчето пред вратата, вдигна шепа камъчета от мръсната улица и ги метна към прозореца. Чу се силен шум и само след секунди се появи рошавата глава на Кит.

— Кой е нахалникът, одързостил се да смути моята муза? — попита той с леко заваляне и Томас разбра, че приятелят му вече си е пийнал порядъчно.

— Пусни ме да вляза, пияницо! — извика сърдито той. — Имам спешна нужда от бренди и от твоята компания, скъпи!

— Аха! Ето откъде вее вятърът. — Кит се изсмя тържествуващо. Пантите на тясната входна врата изскърцаха, той застана на прага и огледа късния посетител с добре изиграна изненада. — Виж ти! И това ако не е почтеният мастър Уолсингъм! Какво ви води в скромната ми колиба, господарю? Май ти се е дощяло да се потъркаляш в леглото с мен и да се упражниш в буйна езда…

— Дръж си устата затворена, малоумнико!

Томас го блъсна настрана и изкачи на един дъх стълбата към малката стая, в която Кит пишеше, от време на време спеше и рядко ядеше. Преполовен самун стар хляб лежеше на масата до парче плесенясало сирене. До тях имаше две празни кани от вино, на пода се търкаляха още две. Препълненото нощно гърне под леглото засилваше вонята.

Томас се обърна към Кит. Косата на приятеля му беше ужасно разрошена, кървясалите очи бяха дълбоко хлътнали и подчертаваха бледите му бузи. Изглеждаше, сякаш има треска.

— Да не си болен?

За момент забрави грижите и гнева си заради любимия човек.

— Ни най-малко. — Кит махна пренебрежително. — О, Томас, написах няколко чудесни стиха. Искам веднага да ги чуеш!

Кит застана пред паянтовата маса, грабна парче пергамент и започна да декламира:

Сега ти остава само час живот,

А после ще бъдеш обречен на вечно проклятие.

Стойте мирно, вие, вечно въртящи се небесни сфери,

И чакайте времето да изчезне само,

среднощ никога да не дойде.

Въпреки че мислеше за друго, Томас се зарази от ентусиазма на приятеля си.

— Тези стихове не са от твоя Тамерлан.

— Не, разбира се, че не. — Кит вдигна една кана от пода и я обърна, но в нея нямаше и капка вино. — Проклятие! Стиховете са от новата ми пиеса. Ще я нарека „Трагичната история на доктор Фауст“. Смятам да пиша за дявола. — Разпери ръце и извика: — Дяволът ще дойде и ще отведе Фауст в ада!

Кит се изсмя — смях на пияница, лекомислен и безпричинен.

— Я се погледни, Том. Бих казал, че дяволът вече е сред нас. Изглеждаш мрачен, както изглеждат само душите в ада.

Томас хвърли шапката си на масата, изруга и сграбчи Кит за раменете. Целуна го с ярост, която остави и двамата без дъх. Хвърли го в леглото и двамата се любиха необуздано. Ругатните им се примесваха с думи на желание, дрехите им се разпръснаха по пода, белите им тела се съединиха в екстаз и се разтвориха едно в друго. А когато всичко свърши, Томас усети, че любовният акт го е освободил от гнева. Кит, все още пиян, се отпусна по гръб с ръка над очите и продължи да декламира стихове от своя Фауст.

20

Рано на следващата сутрин сър Франсис нареди Розамунд да се яви при него. Макар да не бе приключила със закуската, тя остави канчето с разредена бира и стана.

— Моля да ме извините, мадам.

— Разбира се. Вървете веднага, мъжът ми не обича да чака.

Розамунд тръгна към предната част на къщата, където бяха служебните помещения на сър Франсис, и почука на вратата на кабинета. Държавният секретар я покани да влезе. Тя пристъпи към огромното писалище, опитвайки се да скрие страха си.

— Пожелали сте да ме видите, сър — произнесе тихо тя и направи реверанс.

— Точно така. — Сър Франсис не вдигна глава от документите си, само й посочи дървеното столче без облегалка пред писалището.

Розамунд седна и втренчи поглед в голите дъски на пода. След няколко минути държавният секретар остави перото в мастилницата, скръсти ръце на гърдите и огледа посетителката с присвити очи.

— Добре ли сте?

— Да, сър, само съм малко объркана.

— Хм… — Сър Франсис се намръщи и изкриви уста. — Защо?

Розамунд изпита чувството, че е изправена пред решаващ поврат в живота си. Че й предстои нещо, което ще има дълготрайни последствия. Съзнаваше, че трябва да отговори честно, но разумно. Почти невъзможна задача, понеже тя нямаше ни най-малка представа какво иска от нея сър Франсис.

Най-добре да отговори веднага.

— Вчера ми казахте, че можете да се възползвате от ума ми, сър Франсис. Объркана съм, защото не знам какво точно имате предвид и дали съм в състояние да отговоря на очакванията ви.

Държавният секретар се усмихна мрачно.

— Имате основание. Не съм и очаквал нещо друго. Много добре. Сега ме слушайте, без да ме прекъсвате. Щом свърша, ще ви позволя да задавате въпроси.

Розамунд заслуша с нарастващо учудване. Без да бърза, сър Франсис й разясни с всички подробности какво искаше от нея. Тя, която изобщо не умееше да лъже, трябваше да стане друг човек. Да се преобрази в симпатизантка на католицизма, в пламенна привърженичка на Мария Шотландска, която е изпаднала в немилост пред кралицата и е пожелала да докаже предаността си към изгнаницата, като сподели затворничеството й. Кралицата от своя страна е решила да се покаже милостива и е дала своето разрешение. Розамунд трябваше да замине незабавно и да предложи услугите си на шотландката. Да работи за нея, все едно какво. Да стане проста слугиня, ако трябва. Да държи ушите и очите си постоянно отворени. Да рисува, да води дневник на всичко, което се говори и прави в Чартли Хол. Да отбелязва всяка подробност, колкото и да й изглежда незначителна.

— Но там е затвор, нали? Как известията ми ще стигат до вас? — попита тя, щом сър Франсис свърши.

— Ще използвате същия метод, чрез който Мария общува със своите шпиони — обясни спокойно той. — Томас ще ви обясни всичко. Имаме, разбира се, и алтернатива: някой от агентите ми ще дойде в Чартли Хол и ще се свърже с вас. В момента там работят доста мои хора и ако стане нужда, някой ще се разкрие пред вас. Можете, разбира се, да се доверите на личния пазач на Мария, сър Еймиъс Полит. Той знае за вас, но му е строго забранено да се издава, например като ви оказва специално благоволение. С вас ще се отнасят точно както с Мария и с другите дами. Не е нужно да подчертавам, че всеки контакт със сър Полит извън затвора на шотландската кралица трябва да се запази в тайна.

Розамунд отново сведе глава към пода, сякаш в излъсканите дъски се криеше отговор на загадката. Каква ти загадка, каза си обезсърчено тя. Беше длъжна да изпълни заповедта на сър Франсис. Той не й даваше възможност за избор.

След малко тя вдигна поглед.

— Ами ако не успея да измамя кралица Мария?

— Не приемам провал от хората, които работят за мен. Ще го направите и ще си свършите работата добре.

Сър Франсис говореше без особен апломб и през цялото време я наблюдаваше спокойно.

— А колко… ако позволите да попитам, колко време трябва да остана там? — попита колебливо Розамунд. Съзнаваше, че въпросът й е малко дързък, и държеше да избегне впечатлението, че иска да поставя условия.

— Ще останете, докато сметна, че сте изпълнили задачата.

Всичко бе казано. Розамунд стисна зъби и замислено намръщи чело.

— Простете ми, сър, но нима кралица Мария няма да посрещне с недоверие човек с името Уолсингъм? Тя със сигурност знае, че вие сте неин непримирим враг.

— Затова ще приемете името Розамунд Фицджералд. Добро католическо име. Ще кажете, че семейството ви произхожда от католическата цитадела на Севера. Че вашите родители са сключили мир с протестантската църква и с кралица Елизабет, която милостиво ви е приела на служба в двора. Че въпреки това ви е невъзможно да се отречете от своята вяра. Че предпочитате мъченичество с истинската кралица пред живот в заблуда.

Докато говореше, сър Франсис кривеше устни и в гласа му звънеше горчива подигравка. Държавният секретар на Елизабет презираше еретиците и се отвращаваше от мъчениците.

Досега Розамунд изобщо не се беше замисляла какво е ерес и какво — мъченичество. Въобще не се беше запитвала как живее шотландската кралица Мария, как изглежда затворът й. От почти осемнайсет години дамата беше пленница на братовчедка си, кралица Елизабет, и положението й не влияеше върху живота на обикновените хора. Затворът на Мария се намираше далеч на север, а Розамунд бе родена и израснала в южната част на страната.

В момента тя се питаше дали познава католици. В двора се бе запознала с Антъни Бабингтън, но докато живееше в Скедбъри, не й бе представен нито един привърженик на католицизма. Гостите на брат й никога не разговаряха на религиозни теми, никой не бе включил религията в доста оскъдното й обучение.

Очевадно аз съм жена без религиозни убеждения, призна с известна горчивина Розамунд. Всяка неделя ходеше на църква, слушаше, без да разбира дългите, скучни проповеди на свещеника, но през останалата седмица изобщо не се замисляше за вярата.

Дали ще се справи с онова, което се искаше от нея? Можеше ли да бъде достатъчно убедителна, за да я приемат? В действителност не я заплашваше непосредствена опасност. Най-лошото, което би могло да й се случи, беше Мария да разкрие измамата. В този случай щеше да стане безполезна за целите на сър Франсис и той щеше да я отстрани от играта. В този момент Розамунд не се съмняваше, че последствията ще бъдат неприятни, но сър Франсис със сигурност ще я остави жива.

— Имате ли още въпроси? — прекъсна мълчанието й сър Франсис с видимо нетърпение и тя осъзна, че мълчанието се е проточило.

— Кога тръгвам? — В момента нищо друго не й идваше наум.

— Утре. Томас ще ви придружи заедно с човек на име Фрейзър… — Розамунд направи гримаса и държавният секретар, естествено, я забеляза. — Явно не го харесвате. И други хора не го харесват, но той ми е много полезен. Ще ви държи здраво и ще ви помага по време на дългата езда на север. Брат ви го избра, вероятно за да ви отмъсти за онова, което му причинихте. Аз не се намесих.

Сър Франсис вдигна ръце.

— Като цяло моите агенти… моите очи… действат по свое усмотрение. Аз се интересувам само от резултатите. Вие, Розамунд, сте длъжна да ми доставяте информация, затова трябва да се подготвите.

Той отвори едно чекмедже на писалището си, извади книга и броеница и ги бутна към нея.

— Псалтир и броеница. Четете внимателно божиите слова.

Розамунд взе със съмнение книгата и броеницата.

— Ще ми е трудно да се държа така, сякаш съм запозната с тях от детството си…

— Ще обясните затрудненията си с невъзможността да изповядвате истинската вяра в протестантския двор на кралицата — отговори спокойно сър Франсис. — Ще молите другите дами и лично кралицата да ви припомнят забравените молитви и ритуали. Така ще ви харесат още повече. — Той й кимна за сбогом и когато тя стана, добави: — Щом изпълните поръчението, ще поговорим за бъдещето ви.

— Ще направя най-доброто, на което съм способна, за да ви служа, сър Франсис.

Розамунд се поклони ниско и избяга от кабинета. Отиде в стаята си, заключи вратата и падна тежко на леглото. Сърцето й биеше лудо. Това беше кошмар, от който нямаше събуждане.

На следващия ден Хени я събуди преди разсъмване.

— Мастър Уолсингъм ви чака долу, мистрес. Каза да побързате, защото трябвало да излезете от града, преди да е изгряло слънцето. Сложих ви хляб и мляко на масата.

Розамунд бе спала зле и се чувстваше разбита. Остави Хени да й помогне при обличането и похапна от хляба, докато прислужницата четкаше косата й. Хени сплете буйните къдрици в дебела плитка, за да може да я скрие под наметката и да я опази от праха по пътищата.

Розамунд слезе в залата, където Томас ходеше нетърпеливо напред-назад и плющеше с камшика за езда.

— Побързай. Предстои ни дълга езда. Да не се размотаваме.

Розамунд не бе очаквала топло братско посрещане, но това беше по-лошо от очакванията й. Обикновено лошото настроение на Томас се разсейваше бързо, но очевидно сегашната й простъпка му бе причинила сериозни неприятности.

Двете с Урсула се бяха сбогували още снощи и Розамунд нямаше причини да остава по-дълго в тази къща. Без да каже дума, тя последва Томас към оборите.

Конете ги очакваха в двора и нервно потропваха с копита. Там беше и Инграм Фрейзър. Като ги видя, той изплю сламката, която дъвчеше и равнодушно огледа Розамунд. После връчи юздите на Томас и възседна коня си.

Томас вдигна сестра си на седлото и също възседна жребеца си. Малката група потегли на север в пълно мълчание. Небето вече посивяваше.

Пътуването продължи три дни. Вечер спираха и отсядаха в домовете на познати или роднини. Нямаше значение колко далечно е роднинството — всички им оказваха гостоприемство. Розамунд спеше в най-хубавата стая в къщата, а Инграм Фрейзър прекарваше нощта на прага. Брат й обикновено пиеше до късно с домакина. Розамунд нямаше представа дали Томас разговаря с домакина за позора на сестра си, но сутрин, докато закусваха, никой не й проговаряше и това й беше достатъчно. Обикновено Фрейзър ги чакаше с готовите за път коне.

На третия ден Томас започна да се държи малко по-приветливо и вечерта не я изпрати направо в стаята. Позволиха й да вечеря с другите, не бе спомената и дума за скандала. Фрейзър, разбира се, остана на пост пред вратата. Към обед на следващия ден Розамунд сметна, че Томас се е примирил със случилото се, и започна да го разпитва какво знае за поръчението й.

Томас знаеше всичко. Сър Франсис му бе възложил да я инструктира подробно как да изпраща сведения. Освен това трябваше и да остане няколко дни в Чартли, за да види как сестра му ще се присъедини към свитата на Мария и да я предпази от евентуални проблеми. Това успокои Розамунд и когато вечерта влязоха в село Чартли, тя изпита трескаво нетърпение.

Чартли хол се издигаше настрана от селото, ограден от дълбок ров. Красива господарска къща, чиито многоцветни прозорци блестяха под лъчите на залязващото слънце. Малката група спря пред главната порта. Още преди да слязат от седлата, портата се отвори и мъж в строго черно облекло излезе да ги поздрави.

— Желая ви добър вечер, сър Еймиъс. — Томас свали ръкавиците и му подаде ръка. — Това е сестра ми, Розамунд Уолсингъм. Вече знаете всичко за обстоятелствата около нея, нали?

— Сър Франсис изпрати куриер. Писмото му обяснява ситуацията. — Сър Полит направи кратък поклон пред Розамунд. — Добре дошла, мистрес Уолсингъм.

— Сигурно вече познавате моя човек Фрейзър.

Томас направи жест към придружителя си, който кимна кратко в отговор на изпитателния поглед на Полит.

— Заповядайте. Времето ви е ограничено. Ако нямате нищо против, веднага ще седнем на масата. Мастър Фелипс също е тук. Лови известията, които праща шотландката.

Сър Еймиъс въведе гостите в хладната зала. Розамунд вдигна поглед към тежките греди на тавана, после огледа облицованите в дърво стени. В задния край се виждаше стълба с красиво резбован парапет, водеща към тясна галерия и малък балкон за музикантите. В двата края на залата бяха изградени камини, достатъчно големи в тях да се опече цял вол. Сега, в средата на лятото, там не гореше огън. Като цяло залата изглеждаше безутешно място въпреки топлата и прекрасна вечер навън.

— Последвайте икономката ми, мистрес Уолсингъм. Тя ще ви покаже къде ще нощувате. Утре сутринта ще ви заведа при лейди Мария.

Лейди Мария, не кралицата, отбеляза Розамунд. Явно Полит беше също толкова непримирим противник на шотландката като държавния секретар.

— Вероятно желаете да вечеряте сама?

Розамунд беше готова да отрече, защото вече мразеше собствената си компания, но улови погледа на брат си и моментално затвори уста. Последва покорно мистрес Тънстън, възрастна дама с посивяла коса и сериозна физиономия, която явно бе възприела маниерите на господаря си.

Отведоха я в учудващо приятна стая в задната част на Чартли Хол. От прозорците се разкриваше гледка към павиран вътрешен двор и няколко странични сгради.

— Там живее лейди Мария — обясни мистрес Тънстън.

— Защо не е настанена в господарския дом?

Розамунд бе шокирана. Отсрещните постройки изглеждаха западнали и приличаха по-скоро на обори, отколкото на жилищни помещения, да не говорим за двор на кралица.

— Това не ме засяга. — Икономката се намръщи, за да й даде да разбере, че това не е нейна работа. — Ще наредя да ви изпратят вечерята. Ето ви пресни свещи, кремък и прахан. В каната на скрина има вода. Ако се нуждаете от още нещо, позвънете.

Мистрес Тънстън огледа изпитателно стаята, за да се увери, че всичко е наред, и излезе. Розамунд остана дълго до прозореца, загледана в кралските „покои“. Скоро и тя щеше да живее там. От комина се издигаше дим, иначе нямаше признаци на живот. Какво ли правеха живеещите там жени?

По някое време чу шум и се обърна. Влезе млада прислужница с тежка табла. Остави я на масата, направи реверанс и изчезна. Розамунд огледа вечерята си. Беше петък и тя очакваше обичайната варена риба без никакви подправки, затова остана приятно изненадана от рибния пастет и купата зелен грах. Гарафа вино, голямо парче ечемичен хляб и ягодова тортичка завършваха празничната вечеря.

Розамунд взе чинията и седна на перваза. Хранеше се, следейки залязващото слънце, което хвърляше тежки сенки върху нивите зад сградите отсреща. Може би няма да е зле да се поразходи по полето. Това беше последният й свободен ден.

— Вярвате ли, че сестра ви ще успее да заблуди Мария?

Сър Еймиъс посегна към гарафата и напълни бокала на госта си с вино.

— Няма значение в какво вярвам аз, Полит — отговори с леко раздразнение Томас. — Държавният секретар се разпореди и ние изпълняваме задачата. — Той вдигна рамене и добави замислено: — Уверявам ви, че Розамунд съвсем не е глупава… но за съжаление е доста импулсивна.

— Ще има нужда от цялата си интелигентност, за да изпълни поръчението на сър Франсис. Мария е хитра като лисица. Отнех й всичко, с което разполагаше, но това не я пречупи — обясни сър Еймиъс, загледан мрачно в чашата си.

— Какво става с пощата в бъчвите?

— Системата работи добре — отговори Фелипс. — Досега сме хванали две пратки. Едната е от шпионите на Мария в Шотландия. Пивоварят я извади от бъчвата, аз я дешифрирах, после слугинята на Мария я взе от килера, където се намират бъчвите. Още на следващия ден Мария изпрати отговор. Пивоварят ми го даде да го дешифрирам и го изпрати по предназначение.

Фелипс лакомо захапа тортата и продължи с пълна уста:

— Засега не сме прочели нищо, което да уличава Мария в държавна измяна, но съм сигурен, че много скоро усилията ни ще дадат плод. Тогава на палача ще му се отвори работа.

— Надявам се краят да дойде скоро. — Томас също посегна към тортичките. — Отлични са. Имате невероятна готвачка.

— Прав сте. Добрата кухня ме възнаграждава за вярната служба. — Полит забарабани с пръсти по масата. — Вече шеста година съм пазач на шотландката и с нетърпение очаквам деня, когато ще се отърва от това задължение.

Томас го разбираше напълно. От шест години сър Еймиъс обикаляше с високопоставената си затворница Северна Англия. Беше му забранено да посещава двора, да се вижда със семейството си, да има личен живот. Трудна задача. Мария беше специална затворница. През осемнайсетте години на пленничеството си бе организирала безброй заговори. Участваше във всеки комплот срещу кралицата, във всяка подготовка за нападение от страна на католическите монарси на Франция и Испания. Шотландката привличаше хората с красотата и очарованието си, тъжната й съдба трогваше мнозина. Десетки млади мъже вземаха участие в плановете й и свършваха на бесилката. Слава богу, засега не бе успяла да надхитри пазача си. От няколко месеца й беше забранено да излиза навън, можеше само да се разходи за малко в градината веднъж дневно — и то, защото лекарите бяха казали, че липсата на слънце ще увреди непоправимо здравето й. Братовчедка й Елизабет много се страхуваше да не я обвинят, че е станала причина за смъртта на шотландската кралица.

— Значи работите вървят. Държавният секретар затяга мрежата и ако всички изиграят добре ролите си, краят ще дойде още преди новата година.

Полит вдигна чашата си.

— Пия за това, Уолсингъм.

Томас и Фелипс също вдигнаха чаши и мълчаливо пиха до дъно.

Икономката събуди Розамунд на разсъмване. Остави на скрина кана с прясна вода и рече:

— Мастър Уолсингъм и сър Еймиъс Полит ви чакат да закусите долу с тях.

Розамунд се облече грижливо, като внимаваше да изглежда скромно и същевременно достойно. Разпусна косата си и я върза с черна кадифена панделка през челото. Прикри деколтето на ябълковозелената рокля с простичък черен шал и мушна броеницата под колана си.

Отведоха я в салона, където Томас, мастър Фелипс и сър Еймиъс вече закусваха. Томас я огледа и кимна развеселено.

— Сестричката ми се е облякла като католическа девица. Много подходящо, наистина.

Гласът му потреперваше от ирония, но Розамунд я пренебрегна. Направи реверанс и седна в далечния край на масата.

— Мастър Фелипс трябва да ти обясни някои неща — рече Томас и й отряза дебело парче агнешко. — Изслушай го внимателно.

Шотландската кралица Мария стоеше пред камината в стаята си и топлеше ледените си ръце. Влагата й причиняваше болки в костите. Пръстите й се подуваха често и тогава не беше в състояние да бродира. След няколко минути коленичи за молитва и зашепна полугласно. Пръстите й стискаха броеницата и отброяваха молитвите. Събраните в стаята дами спряха да си говорят и продължиха мълчаливо да бродират, за да не пречат на кралицата да се съсредоточи.

Прислужницата Барбара влезе да раздигне масата след закуска и да добави дърва в огъня. Въпреки че навън грееше ярко слънце, помещението, снабдено само с едно прозорче високо под тавана, изглеждаше мрачно и безутешно. Още от сутринта палеха свещи, за да виждат по-добре.

Мария спря да се моли и се обърна към прислужницата:

— Сигурна ли си, че в бъчвата нямаше нищо, Барбара?

— Съвсем сигурна, мадам. Проверих много внимателно.

Мария задаваше този въпрос за пети или шести път и момичето пламенно желаеше да може да й даде друг отговор.

Мария въздъхна и се надигна. Очакваше петъците с огромно нетърпение и когато денят отминеше, без да получи поща, изпадаше в дълбока депресия. Закрачи напред-назад из стаята, движейки устни и продължавайки да отброява молитвите с броеницата си. В предишните затвори й позволяваха да язди и препускането я оживяваше. В Ханбъри Хол например излизаше на лов за соколи, а в Тътбъри и в Шефилд Касъл я водеха на лов за лисици. Вече не помнеше кога за последен път е препускала, усещайки под себе си гърба на коня. За жена, винаги пълна с енергия и обичаща природата и движението, принудителното безделие беше най-страшното.

Мария чу гласове в преддверието и спря да се моли. Малкият териер наостри уши и се отправи към вратата. Като чу добре познатия глас на своя личен пазач, кралицата отвратено изкриви устни. Какво ново унижение бе измислил? Тя седна отново пред камината и зачака с ръце в скута.

Вратата се отвори, сър Еймиъс въведе млада жена.

— Водя ви нова дама, мадам — заяви той без дълги предисловия. — Кралицата изрази готовност да ви изпрати Розамунд Фицджералд, която доскоро беше на служба при нея. Нейно величество се надява, че едно ново лице и нова компания ще са по вкуса ви.

— Не желая нито едното, нито другото, сър Еймиъс — отговори спокойно Мария. — Не искам да виждам до себе си човек, който идва право от двора на братовчедка ми. Вие май ме мислите за глупачка!

Розамунд излезе напред и падна на колене.

— Моля ви да промените решението си, мадам! Отдавна желаех да ви служа и да изповядвам истинската религия. Моето семейство се отвърна от католическата църква. Забраниха ми да произнасям молитвите, с които съм закърмена. Семейството ми ме отблъсна, кралицата ме прогони от двора си. Умолявах я да ме изпрати при вас и понеже бе добре настроена към мен въпреки вярата ми, тя се съгласи. Постави обаче условие вие да ме приемете сърдечно. Не ме отпращайте, моля ви!

Мария гледаше коленичилото момиче със събуден интерес. Съзнаваше, че историята звучи достоверно. Елизабет нерядко отстъпваше пред подобни молби. Сигурно защото помнеше как бе подложена на религиозно преследване от братовчедка си Мария — Елизабет беше още дете, когато Мария я принуди да приеме католическата вяра. Мария знаеше, че кралицата толерира различните вери, но забранява на привържениците им да осъществяват ритуалите си публично.

— Изправете се — рече тя. — Значи се казвате Розамунд?

— Да, мадам. Розамунд Фицджералд.

— Ние тук водим доста тъжно съществуване. При нас не се случва нищо. — Мария хвърли подигравателен поглед към сър Еймиъс. — Вие сте млада. Докато сте живели в двора, сигурно сте се наслаждавали на много развлечения.

— Така е, мадам, но съкровеното ми желание беше да вляза в манастир като послушница, а после да положа и монашеските клетви. За съжаление семейството ми не позволи. Нямам друго желание, освен да прекарвам дните си в молитви, да служа на господа. Ако ме приемете на служба при себе си, нищо друго няма да ми липсва, уверявам ви.

Розамунд остана много изненадана от пламенността и искреността, с които говореше. Думите й звучаха толкова убедително, че самата тя си вярваше. Сведе глава, вкопчи пръсти в полата си и зачака.

Мария се наведе към нея, улови двете й ръце и я притегли към креслото си.

— Дете мое, с радост ще ви приема сред дамите си. Ние тук прекарваме много време в молитва. — Тя се обърна към Полит и попита високомерно: — Имате ли да ми кажете още нещо, сър Еймиъс?

Полит направи студен поклон.

— Не, мадам, нищо.

Обърна се и излезе. Томас го очакваше с нетърпение.

— Е, повярва ли?

— Сестра ви е велика актриса — съобщи Полит, без да е в състояние да скрие учудването и възхищението си. — Отдавна не бях виждал такова представление. Сър Франсис явно я е подготвил добре.

— Доколкото знам, изобщо не я е подготвил. Държавният секретар има нюх за тези неща. Умее да подбира инструментите си. Изградил е шпионска мрежа в цяла Европа, за да убеди католиците, че се намират сред приятели, и да ги направи лековерни.

— Вашата сестра успя да убеди Мария само за минути. Сега е вътре, а ние ще чакаме какво ще открие.

21

Кит Марлоу клечеше в една ниша на кръчмата „Черния бик“ в Бърнардс Ин и наблюдаваше придружителя си с присвити очи. Джон Савидж изглеждаше видимо нервен и говорейки, мачкаше пръстите си.

— Чакам само вест от отец Балард и ще изпълня обещанието си. Същото казах и на Клифърд. Нямам намерение да се отказвам. Положих клетва и ще удържа на думата си.

— Как по-точно ще го направите? — Кит пресуши чашата си. — Кралицата е постоянно охранявана.

Савидж задъвка долната си устна.

— Ще й изпратя ръкавици, обсипани с бисери. Всички знаят, че кралицата обича да получава подаръци. Колкото по-скъпи, толкова по-добре. Подаръците обслужват алчността и суетата й. Ръкавиците ще са напоени със змийска отрова, която е много специална. Ще подейства веднага, още при първото докосване. Няма спасение от нея.

— Методът е достоен за някой от семейство Медичи или Борджия — кимна сериозно Кит. В ума му започваше да се оформя идея. Някой ден ще използва мотива в своя пиеса. — Как намерихте отровата?

Савидж поклати глава.

— Предпочитам да не го казвам, даже на вас. Важно е, че отровата е у мен и чакам само нареждане от отец Балард, за да изпълня обещанието си.

Кит изпразни още една чаша и стана.

— Е, и това не беше зле. Отец Балард ще пристигне скоро. Ако чуя радостни новини, веднага ще ви съобщя.

Той подаде ръка за сбогом и се отдалечи, оставяйки Джон Савидж сам с мислите му. Юнският ден преваляше, но все още беше непоносимо задушно. Вонята на мъртва котка в канала задави Марлоу и той притисна кърпа към носа си, докато вървеше към вързания пред кръчмата кон. Не му харесваше, че продължава да работи за държавния секретар. Неволно оприличи работата си за него на вонята на умрялата котка. Не му беше по вкуса да окуражава хора за дела, които ги изпращат на сигурна смърт. Ако знаеше как да се измъкне от мрежата, щеше да го направи без колебание въпреки щедрото възнаграждение.

Възседна коня и потегли към реката. Искаше да напусне града и мечтаеше за хладната свежест на Скедбъри. Томас му бе позволил да използва къщата винаги когато пожелае да работи или да почива, а днес силно се нуждаеше от освежаване.

Щом прекоси реката, ездата стана много приятна. Пристигна в късния следобед. Първия човек, когото видя, беше Инграм Фрейзър, небрежно облегнат на стъблото на стар дъб в близост до портата. Кит се отвращаваше от Фрейзър, а знаеше, че и той не го харесва. Все пак в присъствието му имаше и нещо хубаво. Където беше Фрейзър, там беше и Томас.

— Какво ви води тук, мастър Марлоу? — попита Фрейзър с обичайния си плачлив тон, крайно неприятен за слуха. Почти колкото физиономията му, помисли си Кит и му стана още по-гадно. — Очаквате поредното търкаляне в сеното, нали?

Кит се овладя с мъка. Знаеше, че Томас се нуждае от Фрейзър, че той урежда успешно дела, за които не е редно да се говори. Последствието беше, че Фрейзър през цялото време оставаше близо до Томас и всички търпяха безсрамията му. Кит мина покрай Фрейзър, без дори да му кимне, и препусна в галоп към къщата, следван от изнервящия смях на шпионина.

Намери Томас на терасата, зает да дялка парче дърво, очевидно потънал в мислите си. Като видя Кит да се изкачва по стълбището, лицето му се разведри.

— Много се радвам, че си решил да наминеш, скъпи. — Томас стана и захвърли парчето дърво. — Ако искаш да знаеш, в момента си мислех точно за теб. — Пристъпи към приятеля си и го хвана под ръка. — Отдавна не си идвал в Скедбъри. Хайде да влезем. Все ще се намери кой да се погрижи за коня ти.

Двамата се качиха на горния етаж. Томас затръшна силно вратата на спалнята си и звукът отекна в цялата къща. Инграм Фрейзър, който бе влязъл в залата, разбра какво става, врътна се и излезе с непроницаемо изражение.

След около час Томас се отпусна по гръб в леглото и попи потта от гърдите си със смачкания чаршаф.

— О… липсваше ми…

— И на мен — отвърна Кит, стана и протегна мършавото си тяло. — Къде беше цели две седмици?

— На север. Отведох Розамунд в Чартли. Присъедини се към дамите на шотландската кралица в затвора й.

Кит зяпна смаяно.

— И Розамунд ли е част от мрежата на Уолсингъм?

— Сама се хвана в капана — отсъди мрачно Томас и седна в леглото. — Проклетото момиче е изгубило девствеността си. Признала на сър Франсис, че се е случило миналото лято в Скедбъри, но не й вярвам. Добре, че кралицата е повярвала. Както знаеш, тя не търпи придворни дами, които не са девици, затова прогонила сестра ми от двора. Както обикновено, държавният секретар се възползва от случилото се по своя начин.

— Много съжалявам — промълви Кит и посегна към ризата си. — Розамунд е твърде млада, за да се забърква в интригите на Уолсингъм.

Томас вдигна рамене.

— Всички сме фигури в шахматната му игра, скъпи. Надявам се все пак да й намери добър съпруг, който няма да я укорява, че не е девица. Ако си свърши добре работата, разбира се.

— Савидж иска да знае кога ще получи вест от Балард — съобщи Кит, докато навличаше панталона си.

— Скоро, скоро. Преди седмица заловихме писмо до Мария от Париж. Морган я съветва да се свърже с Антъни Бабингтън. Според Уил Крейтън малкият е затънал до гуша в католическите дела. Нищо чудно да пише на кралицата и да я уведоми какво прави за нея. Ако тя му отговори и изрази съгласие, тогава… — Томас се ухили многозначително. — Е, тогава ще видим.

— Тази работа не ми харесва.

Кит застана до прозореца и се загледа към облените от слънце поля, които заобикаляха Скедбъри.

— По-добре мълчи.

Томас се изправи зад него и го хвана за раменете. Кит се обърна бавно и го прегърна.

Летните дни в Чартли си приличаха напълно. Монотонността се прекъсваше само от петъчното вълнение, когато пивоварят заменяше празните бъчви с пълни. Всеки петък Мария очакваше тайни писма и това я изнервяше. Щом пристигнеше писмото, тя се затваряше в спалнята си и го четеше жадно. После започваше чакането — защото можеше да изпрати отговора си чак следващия петък.

Една сутрин кралицата излезе от спалнята си със запечатан пергамент.

— Розамунд, искам да сложите това писмо в празната бъчва, преди пивоварят да е пристигнал с новата доставка. Занесете го, моля?

Мария извади от чантичката си малка кожена кесия, сложи писмото вътре и грижливо затегна вървите.

— Разбира се, мадам.

Розамунд взе кесията и я скри в корсажа си. Почти автоматично й бе отредена ролята на пощальон и тази задача я улесни в изпращането на собствените й съобщения. Вчера бе пристигнал Клод дьо Нау, секретарят на Мария, и Розамунд бе направила подробен запис на разговора между двамата. Дьо Нау говореше за някой си отец Балард, анатемосан свещеник, който пристигнал тайно от Франция и отседнал в малко рибарско село в Корнуел. В момента събирал убедените католици от околността. Дьо Нау спомена и две имена на студенти по право от Лондон: Гифърд и Савидж.

Розамунд нямаше представа дали сведенията й ще заинтересуват сър Франсис, но знаеше, че той държи да разбере какво мисли Мария за съзаклятията, организирани за спасението й. Отиде в килера и извади канелката на празната бъчва. Сложи в кесията и своето писмо и я мушна в издълбаната под канелката дупка. Запуши отново бъчвата и се запъти обратно към покоите на кралицата. Докато вървеше, запремята броеницата в ръцете си и зашепна вече добре познатите молитви.

След около час чуха как колата с бъчвите влезе в павирания вътрешен двор. Пълните бъчви вдигаха оглушителен шум, празните не тракаха толкова силно. Щом натовари празните бъчви, пивоварят си тръгна.

Розамунд знаеше, че Фелипс или друг агент на Уолсингъм ще прочете и писмото на Мария, и нейното съобщение. Нейното писмо щеше да отиде при сър Франсис, а писмото на кралицата да потегли към получателя.

— Бързо, Розамунд, идете да проверите новите бъчви — подкани я Мария, която се разхождаше из стаята, тръпнеща от нетърпение. — Не забравяйте, че бъчвата, която ни трябва, има кръст отстрани. Сигурна съм, че вътре има нещо. Усещам го.

Розамунд взе от кухнята две кани и прекоси двора към килера. Както се бе надявала, вътре нямаше никой. До стената стояха четири пълни бъчви. Розамунд бързо намери кръста, начертан от пивоваря, извади канелката и заопипва стената. Намери кожена кесия, почти еднаква с онази, която преди час бе пъхнала в празната бъчва. Извади я, пъхна я в корсажа си, напълни каните и забърза през двора към сградата.

Мария я очакваше. Всяка фибра на високото, тънко тяло излъчваше нетърпение.

— Е?

— Намерих нещо, мадам.

Розамунд й подаде кожената кесия и се наведе да погали териера, който притискаше влажната си муцунка в крака й.

Мария буквално изтръгна кесията от ръката й. Отвори вървите с треперещи пръсти и извади гъсто изписания пергамент. Седна, придърпа си една свещ и зачете.

— Вести от мастър Бабингтън. — Прочете писмото два пъти, облегна се назад и затвори очи. — Започна се — прошепна едва чуто. — Слава на бога, най-сетне започваме.

Шарлът се наведе към нея, жадна да узнае тайната.

— Какво става, мадам? Какво започва?

— Започва война, Шарлът. Братовчед ми дук дьо Гиз и Филип Испански са обединили силите си, за да нападнат Англия. — Мария се засмя — това се случваше все по-рядко в последно време. — Знаех си, че мога да разчитам на Свещената лига. Дори да е в памет на мама, а не заради мен.

Майка й беше Дьо Гиз, а братовчед й Анри дьо Лорен бе основал Свещената лига заедно с Филип II Испански, папата, католическата аристокрация на Франция и влиятелния парижки парламент. Лигата открито заплашваше, че ако френският крал Анри IV наруши обещанието си да преследва хугенотите, тя ще го направи вместо него. Докато държеше на думата си, кралят можеше да разчита на подкрепа на могъщото семейство Дьо Гиз. Ако се разколебаеше, щеше да се изправи срещу най-влиятелните хора във Франция.

— Как ще се случи това, мадам? — попита Розамунд, когато кралицата отново потъна в мечтания.

Мария разтърси глава, за да се върне в реалността.

— Мастър Бабингтън пише, че той и други убедени католици подготвят пристанищата за нахлуването. Че вече са разположили там военни части, които ще се присъединят към французите и испанците, щом слязат от корабите. Най-сетне, най-сетне ще ме освободят от този затвор!

Мария скочи, но изведнъж върху лицето й падна сянка.

— А после какво, мадам?

Мария седна отново в креслото си, взе писмото и зачете.

— Мастър Бабингтън пише, че незаконната кралица ще бъде убита от шестима благородни джентълмени, все негови приятели. Те са решени да се борят за католическото дело и за мен, затова… — Явно й беше трудно да произнесе следващите думи. — … затова ще извършат необходимата екзекуция.

Мария остави писмото и отново затвори очи.

— Иска ми се това да не се случи, но…

Розамунд се наведе и вдигна писмото, което се бе плъзнало на пода. Вече знаеше защо сър Франсис се интересува от мистър Бабингтън, знаеше и защо Уил Крейтън се е сприятелил с него. Уил със сигурност е действал по поръка на държавния секретар. Имаше ли между познатите и поне един човек, който да не участва в мрежата на сър Уолсингъм?

Розамунд хвърли бърз поглед към писмото в ръката си. Адресът гласеше: До моята владетелка и кралица, на която единствено дължа вярност и подчинение. Розамунд прочете набързо няколкото реда и запомни изречението, което Мария не бе прочела на глас. Понеже всяко забавяне е крайно опасно, моля Ваше кралско величество да ни изпрати своите заповеди и лично да призове привържениците си да се присъединят към нас.

Сър Франсис със сигурност знаеше какво съдържа това писмо, Фелипс го е прочел, преди пивоварят да го пъхне в бъчвата. Сега всички чакаха отговора на Мария.

— Какво ще отговорите, мадам? — попита тихо Розамунд и пусна писмото в скута на кралицата.

— Още не знам, Розамунд. — Мария сгъна внимателно дебелия лист. — Трябва да помисля. Начинанието е рисковано.

Весели флагчета се вееха над пъстрите палатки, опънати на просторните морави в Хамптън Корт. Кралицата седеше на своя подиум край реката, над който бе вдигната бяла шатра, и с напрежение наблюдаваше двамата ездачи на турнирната площадка. Всичко това бе само игра, лятно развлечение, но изглеждаше така, сякаш ще има истински сблъсък. Рицарите вдигнаха високо копията и се понесоха един срещу друг. Отекна трясък на дърво и множеството зарева въодушевено, когато противниците обърнаха конете си, взеха нови копия и се приготвиха за втори сблъсък.

Агата си вееше бързо-бързо с ветрилото и се стараеше да скрие нервността си. Възседнал едрия боен жребец, Арно измерваше противника си с внимателен поглед. Нищо в позата му не намекваше, че е напрегнат, напротив, той се движеше с нарочна небрежност, подхвърляше копието и чакаше сигнала на тромпетистите. Въпреки това Агата се вълнуваше за него. Откакто прогониха момичето Уолсингъм, у Арно се усещаше едва потискано напрежение, натрупана енергия, която изобличаваше в лъжа обичайното му небрежно поведение. Агата предполагаше, че чувствата му към момичето са били много по-дълбоки, отколкото бе смятала досега. Той бе оставил у нея впечатлението, че иска да се позабавлява, като прелъсти една девица, и тя се включи в играта — не защото я одобряваше, а защото никога не му беше отказвала нищо.

Тромпетистите дадоха сигнал и Арно, се обърна към трибуните. Агата му махна с пурпурночервена лента. За съжаление той беше твърде далеч и тя не беше в състояние да каже дали е забелязал жеста й. В следващия миг Арно спусна наличника и конят му препусна в галоп. Противникът му, младият лорд Моргънстън, нададе ликуващ вик и вдигна копието си. При първия удар на копията грамадният черен жребец на Арно се вдигна на задните си крака, но в следващия миг отново нападна. Арно, изкривил уста в решителна гримаса, заби копието в щита на младежа. Вложи в удара цялата сила на тялото си и целия устрем на коня. Лорд Моргънстън се свлече от седлото под необичаен ъгъл. Кракът му остана в стремето, а когато конят се размърда неспокойно, ездачът падна безпомощен на пясъка.

Няколко души хванаха юздите на уплашения кон, за да го успокоят. Успяха да освободят ездача, но той остана да лежи неподвижен в тежкото си снаряжение. Арно обърна своя кон и се запъти обратно към павилиона. Лицето му не се виждаше.

Агата следеше случващото се с див ужас. Точно от това се беше опасявала. Натрупалата се у Арно отрицателна енергия търсеше отдушник и той бе забравил, че рицарският турнир е само игра. Хората бяха дошли тук да се забавляват, не да гледат кръв и убийства. Рицарите трябваше да покажат уменията си, не да хвърлят противника от седлото и да го нараняват.

Агата погледна към кралицата и сърцето й спря. Елизабет бе станала от креслото си и вървеше към изхода. Напудреното, обилно гримирано лице изразяваше отвращение. Придворните й също се изправиха и напуснаха трибуната.

Роджър Аскю влезе в двора на старата къща в Барн Елмс, на няколко мили южно от Лондон. Юлският ден беше горещ и той се радваше, че поне за няколко часа ще се отърве от вонята и горещината в града. Слезе пред входната врата, предаде коня си на момчето, което бе дотичало от обора, и удари с голямото месингово чукче.

Един слуга отвори вратата, преведе госта през коридор, настлан с плочки, после през салон с красива дървена ламперия и го изведе на терасата в задната част на къщата. Сър Франсис Уолсингъм подрязваше розовите храсти, насадени по края на терасата. Вдигна глава и по сериозното му лице пробяга една от редките му усмивки.

— Добре дошъл, Роджър. Прекрасно е, че се отбихте. Урсула ще се радва да ви види. Двете с дъщеря ни се опитват да разчетат последното писмо на Филип от Нидерландия. Почеркът му става все по-нечетлив. — Държавният секретар остави ножицата и стисна ръката на приятеля си. — Но преди да поздравим дамите, искам да обсъдя с вас нещо важно.

— С удоволствие. — Роджър оглеждаше одобрително красивата къща, моравата, която слизаше към лениво влачещата водите си Темза, цъфтящите розови храсти. — Знаете ли, Франсис, отдавна ви завиждам за това райско кътче. По нищо не прилича на Ситинг Лейн.

— Точно така. Идеално място за отмора. За съжаление напоследък нямам време да се наслаждавам на спокойствието. Делата на Нейно величество ме задържат на Ситинг Лейн. Едва след като кралицата замина за Хамптън Корт, реших и аз да си позволя няколко дена почивка. Хайде да слезем към реката.

— С удоволствие.

Двамата мъже тръгнаха по настлана с чакъл пътека, която прекосяваше моравата. Лодката на Уолсингъм беше вързана до пристана, а каменната пейка под старата върба предлагаше чудно местенце за разговор.

— Много съм разтревожен, приятелю. — Уолсингъм седна и протегна крака. Роджър Аскю беше един от малкото хора, на които доверяваше мислите, плановете, опасенията и надеждите си. — Заговорът, целящ да извади шотландската кралица от затвора, се разраства. Планът им е готов. Заговорниците са уведомили Мария и са я помолили да им даде благословията си. Щом тя положи подпис под такова писмо, ще имаме необходимото доказателство за държавна измяна. — Уолсингъм въздъхна и след кратко мълчание продължи: — Много съм разтревожен, защото нейно величество не смее… — Той скочи, обърна се към приятеля си и заговори с твърд глас: — Ако подхванем добре нещата, ще отстраним веднъж завинаги опасността от католически заговор. Отстраним ли Мария, католиците ще изгубят знамето си. Боя се обаче, че кралицата няма да действа с необходимата решителност. И тогава всичките ми усилия ще се окажат напразни.

— Значи искате да убедите Нейно величество със закона за предателството? — попита тихо Роджър и също стана.

— Създадохме го точно с тази цел. Бъгли също е много загрижен, защото кралицата твърди, че дори предателството да е очевидно, тя няма право да пролее кръвта на своя роднина.

— Може би парламентът ще успее да я убеди. Дайте им недвусмислени доказателства за вината на Мария.

— Дано — въздъхне тежко Уолсингъм. — Налага се да почакаме, защото кралицата още не се е включила с подписа си в заговор срещу държавата. Убеден съм обаче, че скоро ще го направи. Съобщенията от Розамунд са обещаващи. Наскоро ми писа, че Мария се разкъсва между отчаяние и надежда. Според нея кралицата придава голямо значение на лоялността на сина си, краля на Шотландия. Тя вярва, че когато настъпи подходящият момент, той ще поведе армията си към Англия, за да подкрепи бунтовниците и да сложи майка си на трона.

— Смятате ли, че ще го направи?

Роджър се наведе, вдигна едно камъче и го метна в реката.

— Джеймс е твърде зает да пази собствения си трон и живота си и няма да ги рискува заради майка си. Мария храни напразни надежди — както е правила през целия си живот. Не умее да преценява мъжете — отбеляза иронично Уолсингъм.

Роджър хвърли още едно камъче и то подскочи над водата.

— Разбирам, че вашата млада братовчедка се справя добре. Значи ненапразно сте я удостоили с доверието си.

— Прав сте. Момичето е много интелигентно. — Сър Франсис се обърна към приятеля си и попита изненадано: — Да разбирам ли, че вие все така проявявате интерес към нея въпреки…

— Въпреки че тя е съгрешила, това ли искахте да кажете? — отвърна с леко смръщване сър Роджър.

— Съгрешила е, да. Да го наречем грях на младостта. — Уолсингъм вдигна рамене. — Момичето е младо и лекомислено като брат си. Но аз не виждам у нея зло. Сърцето й е добро. Урсула нямаше да я обикне така силно, ако беше друга.

Роджър кимна замислено.

— Вашата съпруга е наистина забележителна. Винаги е умеела да преценява хората точно. Не виждам причина да не изпълня уговорката ни, Франсис. — На лицето му изгря усмивка.

— Истината е, че никога не съм бил особено привързан към добродетелта. Животът с добродетелна жена е ужасно скучен, докато темпераментът осигурява радващи преживявания.

Франсис кимна облекчено.

— Урсула ще се радва да чуе, че не сте променили мнението си, Роджър. За нея е важно да знае, че щом изкупи вината си, Розамунд ще живее спокойно и щастливо с добър съпруг.

— Да се надяваме, че младата дама няма да възрази — отвърна с ироничен поклон Роджър.

Двамата мъже се запътиха обратно към къщата. Щом се качиха на терасата, сър Роджър попита замислено:

— Може би не е зле да се погрижа малко за собствената си градина и да полея растенията, какво ще кажете, Франсис?

— Искате да заминете за Чартли? — попита изненадано държавният секретар.

— Защо не? Няма ли да ми намерите подходящо поръчение?

— Но разбира се, приятелю. Поръчения колкото искаш. Все пак елате първо да поговорим с Урсула. Сигурен съм, че е приготвила подаръци за Розамунд.

— Мъж, натоварен с подаръци, е винаги добре дошъл — засмя се сухо сър Роджър и последва приятеля си в къщата.

22

Уил Крейтън слезе от изтощения си кон в двора на Деверо Армс в село Чартли, подаде юздите на ратайчето и се запъти към кръчмата. Поиска канче бира, взе го, излезе навън и седна на пейката пред кръчмата, за да си почине на слънце. От това място Чартли Хол, заобиколен от дълбок ров, се виждаше съвсем ясно. Уил носеше писма от Уолсингъм за мастър Фелипс и за сър Еймиъс Полит, но не бързаше да ги предаде. Получателите щяха да почакат поне час, докато той поседи на слънце и даде малко почивка на уморените си кости. Беше му заповядано да предаде писмата възможно най-бързо и той бе яздил два дни от залез до изгрев-слънце.

Въпреки дългото препускане ролята на пощальон беше много по-приятна от обработването на Антъни Бабингтън и вечните задължения в двора, който щеше да прекара остатъка от лятото в Гринич. Не минаваше и час, без Уил да се запита къде е сега Розамунд и какво прави. Изкушаваше се да попита Томас Уолсингъм дали има новини от сестра си, но успя да се въздържи. Не искаше да събужда излишно любопитство.

Изпи бирата и поръча още една. Предполагаше, че опозорената Розамунд е изпратена обратно в Скедбъри. Много му се искаше да иде там, за да се увери, че е добре. Внушаваше си, че не изпитва интерес към нея, но дълбоко в себе си съзнаваше, че желанието му не е безкористно. Последната страстна целувка в тайната градина, разменена в утрото, когато техният свят рухна, го преследваше всяка нощ. Отчаяно копнееше за повече. Желаеше Розамунд с цялата сила на тялото и сърцето си и знаеше, че ако я види отново, няма да устои на порива да я люби.

Щом се върна в Лондон, ще тръгна да я търся, обеща си Уил. Скандалът бе утихнал, вече никой не споменаваше прогонената придворна дама. Трябваше да я намери и да я попита продължава ли да храни същата страст към него. Ако не, ще се опита да се укроти и да престане да мисли за нея.

Уил плати бирата и се запъти бавно към Чартли Хол. Прекоси рова по тесния каменен мост и се насочи към къщата.

— Крейтън? Какво ви води тук?

Уил се обърна към мястото, откъдето бе дошъл гласът. Мастър Фелипс стоеше пред входната врата и примигваше с късогледите си очи към яркото слънце. Мислите му очевидно бяха някъде далеч.

— Нося писма от Ситинг Лейн за вас и за сър Полит. — Уил продължи с бързи крачки. — Поръчано ми е също да взема вашите писма за сър Франсис.

— Разполагам с няколко тайни писма на кралицата, но онова, което очакваме, не е сред тях. — Фелипс поклати глава. — Според мен е само въпрос на време. Шотландката няма да пренебрегне молбата на Бабингтън. Ще му отговори, убеден съм. Утре е петък, ще изчакаме и ще разберем дали в бъчвата е скрито писмо. Налага се да останете до събота, мастър Крейтън, защото е възможно да получим очакваната вест.

Уил кимна. Бе присъствал на срещата с отец Балард, Джон Савидж и Антъни Бабингтън и знаеше какви са новините от Франция. И французите, и испанците събираха армия, за да освободят шотландската кралица от затвора. Бабингтън и приятелите му не се нуждаеха от повече окуражаване и моментално се бяха задействали. Заговорът беше в ход. Ако успеят да освободят Мария, тя ще заеме трона на Елизабет и страната отново ще стане католическа, повтаряше си мрачно Уил.

Той знаеше, че Томас Уолсингъм и Робин Поули са подтикнали Антъни Бабингтън да пише на затворената кралица и да я помоли да подкрепи заговорниците. Даже му бяха подсказали какви думи да използва, за да я убеди. През това време Уил мълчеше и се опитваше да успокои съвестта си с твърдението, че Бабингтън е глупак, щом така лековерно влиза в капана. Ала не бе успял напълно.

Сър Еймиъс Полит поздрави новодошлия със сериозно кимване и прие пакетчето с писма.

— Икономката ми ще ви настани в хубава стая, Крейтън. Вечерята е след час.

Уил се поклони. Пощальонът не заслужаваше особено внимание, но заплащането беше добро.

— Ако не възразявате, сър, ще се поразходя преди вечеря. Препусках насам ден и нощ и много искам да се поразтъпча.

— Разбира се, както желаете.

Полит се върна в кабинета си, следван от Фелипс.

Уил излезе, заобиколи къщата и закрачи бавно към овощната градина. Повървя малко между дърветата, но чу женски гласове и спря. В първия момент реши да се върне, но любопитството надделя. Скри се зад едно дърво и надникна. Група дами се движеха бавно по широка алея, оградена с крушови дървета. Дребно куче тичаше насам-натам и лаеше зарадвано. Уил въздъхна тихо. Неочаквано бе срещнал шотландската кралица. Не можеше да е друга. Никоя жена не би се разхождала в градината на Чартли Хол така богато облечена, придружена от група слуги. В следващия миг видя младата жена, застанала точно зад кралицата, и сърцето му спря.

Розамунд Уолсингъм държеше в ръка броеница и четеше на глас от католически молитвеник.

Уил приклекна зад дървото и се опита да разбере какво вижда. Малката група жени вървеше право към него. Какво търсеше Розамунд в свитата на шотландската кралица?

Кучето бе подушило следите му, затича се към скривалището му и залая възбудено. Уил бързо излезе иззад дървото и се престори на изненадан, сякаш бе видял дамите едва сега.

Притисна шапка до гърдите си и се поклони дълбоко.

— Моля да ми простите, че смутих разходката ви, мадам. Нямах представа, че сте в градината.

Мария го огледа внимателно и се усмихна. Все още бе податлива към хубостта на младите мъже както в младостта си.

— Не се извинявайте, сър. Овощната градина не ми принадлежи. Разрешено ми е само да се разхождам по алеите. Вие обаче можете да останете тук до залез-слънце.

— Уилям Крейтън, на вашите услуги, мадам.

Уил се поклони дълбоко и хвърли бърз поглед към Розамунд. Тя бе пребледняла, стоеше неподвижна, молитвеникът бе затворен. Въпреки това позата й издаваше спокойствие.

— Възхитена съм, че се запознах с вас, мастър Крейтън. Моля, продължете разходката си, а ние ще се върнем в къщата да вечеряме.

Мария продължи напред, дамите я последваха. Уил се поклони отново. На минаване покрай него Розамунд изпусна кърпичката си и той побърза да я вдигне.

— Извинете, мистрес, май изпуснахте нещо.

— О, много ви благодаря. — Розамунд пое кърпичката, стисна пръстите му и пошепна съвсем тихо: — В склада за храна след вечеря. — После забърза да настигне другите жени.

Уил остана на мястото си, напълно объркан, поразен от бурята от чувства в гърдите си. Появата на Розамунд му подейства точно така, както очакваше. Заливаха го спомени за интимните им мигове, които помитаха всичко друго. Припомни си аромата на косата й, усещането на кожата й и ръцете му се разтрепериха. Връзката им беше невъзможна и той го знаеше, но в момента всички проблеми отстъпиха на заден план пред съзнанието, че тя е тук, съвсем близо до него. Много скоро щеше пак да я прегърне.

Останал сам в овощната градина, той се отдаваше на спомени, изживяваше отново желанието и възбудата от първата им среща. В един миг му стана ясно, че не би могъл да се появи на вечеря в сегашното си състояние. Избухна в смях и тръгна обратно към къщата, за да се охлади.

Докато вечеряше с другите дами, Розамунд се стараеше да изглежда спокойна както винаги. Клод дьо Нау, секретарят на Мария, отново беше при господарката си и споделяше скромната й вечеря. Розамунд съзнаваше, че е длъжна да следи разговора, но мислите й отново и отново се отклоняваха към Уил. Спомняше си малкото им срещи и сърцето й биеше в радостно очакване. Искаше отново да усети тялото му до своето, да зарови пръсти в косата му, да го целува до забрава. Вече бе платила за грешката си и нищо не я спираше да я повтори.

Розамунд положи усилия да слуша разговора. Мосю дьо Нау се ползваше с доверието на шотландската кралица и неуморно работеше за нейното освобождаване. Преди вечеря бе прочел многократно писмото на Бабингтън и сега двамата с Мария разговаряха полугласно в края на масата, докато дамите похапваха рядка супа и печен фасул и бъбреха спокойно помежду си. Кралицата говореше тихо и Розамунд не чуваше почти нищо, но й стана ясно, че двамата обсъждат как да отговорят на Бабингтън. Вероятно щяха да подготвят отговора за изпращане с бъчвата утре сутринта.

Накрая Розамунд се отказа да следи разговора и се отдаде на мислите си. След първата уплаха от внезапната поява на Уил, тя си даде сметка, че всъщност не е изненадана от идването му в Чартли Хол. Той също работеше за държавния секретар и беше само въпрос на време да се появи на мястото, където се концентрираха всички усилия на братовчед й. Розамунд се усмихваше и се наслаждаваше на радостното си очакване.

Щом дамите се нахраниха, Мария каза вечерните молитви и двамата с мосю Дьо Нау се оттеглиха в спалнята, за да продължат разговора.

Все още беше много рано за срещата и Розамунд реши да порисува. Нахвърли по памет един от конете на пивоваря, докато другите шиеха, а Шарлът четеше пасажи от Новия завет.

Розамунд не успя да се концентрира и върху рисуването и само след петнайсет минути остави перото. По-добре да отиде в склада и да чака Уил, вместо да седи тук и да се бори с нетърпението си. Излезе на пръсти от стаята, надявайки се дамите да помислят, че е отишла до клозета зад кухнята.

Никой не се опита да я спре. Кухнята беше пуста — слугините бяха измили съдовете и си бяха отишли. За да има алиби, Розамунд взе кана за бира и се запъти през двора към склада. Помещението беше хладно и тъмно, миришеше на масло и сирене, на сметана и бира. Розамунд напълни каната от отбелязаната с кръст бъчва.

— Розамунд!

Младата жена се обърна стреснато и разля малко бира.

— Уил! О, Уил, толкова ли не можа да се покашляш или нещо подобно?

Розамунд се засмя зарадвано и остави каната.

— Не исках да те уплаша.

Той се озова с две крачки до нея и я заключи в обятията си. Притисна я до себе си и зарови лице в косата й.

— Божичко, Розамунд, ако знаеш колко ми липсваше!

Простена и я притисна още по-силно до себе си. Розамунд също го прегърна и се сгуши в него.

— Едва когато те видях отново, осъзнах колко ми липсваш — пошепна тя до устните му. Не каза нищо повече. Зацелуваха се жадно, сякаш всеки искаше да изсмуче живота на другия и да го приеме в себе си.

Двамата се вкопчиха един в друг, сляха се един с друг в хладния полумрак и когато той я притисна към студената стена, Розамунд беше повече от готова за него. Уил вдигна полите й, тя разтвори крака и пръстите му намериха центъра на женствеността и. Розамунд простена от желание. Уил развърза трескаво връзките на панталона си, захвърли го и проникна в нея. Тя извика тихо до устните му, задвижи бедра, нагоди се към ритъма му. А когато всичко свърши, се вкопчи в него като удавница и зачака вълната да отмине.

Дишайки тежко, Уил се облегна на стената и почти я смачка под тялото си. Розамунд го отблъсна внимателно, той се извини, отдръпна се и я погледна в очите.

— О, сладката ми Розамунд! Ти си вещица, знаеш ли?

— Не съм вещица — отвърна тя и се освободи от прегръдката му. Вдигна ръка и помилва устните му. — Не говори за вещици и магьосници, защото ще повикаш злите сили.

— Правилно. В момента не се нуждаем от тях, нали? — Уил се засмя и я целуна. — Ти си невероятно красива.

Думите му прозвучаха като милувка и Розамунд се усмихна.

— Значи сме двама.

Студеният въздух охлади сгорещената й кожа и тя забеляза, че полите й са вдигнати почти до кръста. Сигурно изглеждаше като уличница. Тази мисъл я разсмя. Отстъпи настрана и спусна полите си. Уил също се засмя и набързо оправи панталона си.

— Колко време ще останеш? — попита Розамунд и зарови пръсти в разрошената си коса.

— Ще си тръгна в събота. Аз съм само куриер, скъпа моя. Момче за поръчки.

— Значи имаме още един ден.

— И една нощ — допълни той и въпросително вдигна вежди. — Какво правиш тук?

— Шпионирам шотландската кралица — отвърна откровено Розамунд. — Очевидно всички танцуваме по свирката на държавния секретар. Той определя коя ще е пиесата, ние я изпълняваме. Това ми е наказанието за… младежкия грях, както го нарече сър Франсис.

Уил я погледна сериозно.

— Защо не каза на Уолсингъм, че и аз съм виновен за този твой… младежки грях?

Розамунд решително поклати глава.

— Заловиха мен, не теб. Каква полза да те замеся в моята беда? Не искам да страдаш.

— Говориш разумно, Розамунд, но думите ти ми вдъхват чувството, че съм недостоен… че съм се държал като подлец.

Уил сложи ръце на раменете й и я загледа разкаяно. Розамунд отново поклати глава.

— Не… не е това. Не искам да говориш така за себе си. Взех това решение и за двама ни, защото аз трябваше да реша.

Уил я привлече отново към себе си и този път целувката им беше дълга и нежна. Устните му се плъзгаха по лицето й с безкрайна любов. След много време Уил бавно и неохотно вдигна глава.

— Да не предизвикваме повторно съдбата, Розамунд. Върни се в къщата, преди някой да попита защо се бавиш толкова.

— Прав си — кимна тя, — макар че според мен всички вече са си легнали.

Отиде до вратата, обърна се, изпрати му въздушна целувка и излезе. Наля си вода от бъчвата в кухнята, изми се хубаво и си легна. Къщата бе утихнала, в стаята на Мария не светеше. Вероятно мосю дьо Нау си беше отишъл.

Розамунд дълго не можа да заспи. Пречките пред връзката й с Уил все още бяха налице. Огромни пречки. Непреодолими. Той беше беден придворен, опитваше се да се издигне в двора. А тя бе почетна дама без зестра, изпаднала в немилост, омърсена от скандал. Но дори да не беше такава, знаеше, че семейството й никога няма да я даде на Уил. Още при първото им посещение в театъра брат й го бе казал недвусмислено. Двамата не бяха богати, но бяха от семейство Уолсингъм. Имаха богат и влиятелен братовчед и далечна връзка със семейство Болейн.

В момента се чувстваше щастлива и доволна и реши да не си блъска главата с въпроси за бъдещето. Имаше на разположение още един ден и се радваше на новата среща с Уил. Последните месеци я бяха научили колко е важно да се възползва от благоприятния случай, когато й се предложи. В тези времена човек никога не знаеше кога ще му се усмихне щастието. Розамунд се усмихна на мислите си и най-сетне заспа.

23

Фелипс вдигна глава от писмото и на лицето му се изписа злобна усмивка. Връчи го на чакащия Полит, който го прочете и изръмжа доволно.

— Много добре. Къде е Крейтън? Трябва да тръгне веднага.

— Каза ми, че отива в селото.

Сър Еймиъс отиде до вратата и повика слугата си. Когато човекът дотича от задната част на къщата, му заповяда:

— Намери мастър Крейтън и му кажи, че работата не търпи отлагане. Да се върне веднага. Сигурно е в селото.

Слугата изпълни задачата с голяма бързина. Намери Уил пред кръчмата да пие сладко вино и да рисува неясни шарки с ботуша си върху прашната земя. Радостта от новата среща с Розамунд се бе превърнала в отчаяние. Имаше ли смисъл да си блъска главата? Как да намери решение на един нерешим проблем? Хрумна му идеята да избягат някъде далеч, но това означаваше да живеят като отхвърлени от обществото и да очакват отмъщението на кралицата. Двамата нямаха с какво да живеят, нито възможности да печелят. Той нямаше никакви умения, само дето свиреше и пееше и съчиняваше бездарни стихчета. Розамунд умееше да рисува, но с това не се живееше. Обеднялото му семейство бе дало всичко, което имаше, за да го приготви за двора. Родителите му с нетърпение очакваха синът им да омае с красотата си някоя богата жена, която да им осигури достоен живот на стари години.

Като чу името си, Уил стреснато вдигна глава. Задъханият слуга му предаде нареждането на сър Полит. Уил въздъхна и стана. Изпразни чашата си, хвърли монета на пейката и забърза към Чартли Хол.

Сър Еймиъс го очакваше в залата.

— Тръгвате веднага за Лондон. Вземете това и го предайте лично на сър Уолсингъм. — Подаде му малка кожена кесия и допълни: — Ако препускате цяла нощ, ще стигнете в столицата утре в късния следобед.

Уил пое кесията със смръщено чело.

— Нали трябваше да замине утре, след като заменят бъчвите довечера.

— Пивоварят дойде по-рано. Ако тръгнете сега, ще имате още шест часа дневна светлина. Не искаме забавяне.

Уил се взираше в кожената кесия и се опитваше да овладее разочарованието си. Наистина ли няма да види отново Розамунд? Тя ще отиде в склада и ще го чака, а той няма да се появи. Само Господ знае кога ще я види отново.

— Побързайте, човече! Конят ви е оседлан, сложили сме в чантата достатъчно храна. Какво още чакате? — изсъска Полит и буквално го блъсна към вратата.

Уил се примири със съдбата си. Възседна коня и препусна в галоп. Не спря нито за минута. На разсъмване смени коня си с едър, отпочинал жребец и подробно обясни на конярите как да отведат неговия Сам в Уайтхол, след като си отпочине. Пристигна на Ситинг Лейн в ранния следобед, но там му казаха, че държавният секретар е в лятната си къща в Барн Елмс. Уил раздвижи скованите си крайници, възседна отново изтощения кон и се отправи към реката.

Сър Франсис чу конския тропот, заобиколи къщата и излезе на входната алея. Покритият с прах куриер тъкмо слизаше от коня.

— Нося вест от мастър Фелипс, сър.

— Първо си поемете дъх, мастър Крейтън — отговори спокойно държавният секретар.

Уил извади от жакета си кожената кесия и му я подаде. Едва после избърса запотеното си, силно зачервено лице.

— Казаха, че вестта е изключително важна, сър Франсис. Препусках цяла нощ, за да стигна при вас още днес — обясни с треперещ глас той. Изтощението заплашваше да го надвие.

Уолсингъм пое кесията.

— Много добре сте се справили, мастър Крейтън. Отведете коня си в обора, влезте в къщата и се освежете.

Сър Франсис се настани на дървената пейка под стария бук и отвори кесията. Тя криеше само един документ, грижливо запечатан. Държавният секретар го завъртя между пръстите си. Без да го е отворил, знаеше, че писмото съдържа онова, което всички очакваха.

С обичайния си черен хумор Фелипс беше нарисувал на задната страна бесилка. Триумфално и ужасяващо недискретно съобщение, че съдържанието на пратката ще прати автора на бесилката. Насаме със себе си, Франсис се наслади на онова, което подчиненият му щеше да чуе от него, когато го видеше следващия път, и едва тогава отвори писмото.

То съдържаше всичко, на което се беше надявал. Мария отговаряше на писмото на Бабингтън във всички подробности, даваше съгласието си да бъде организиран заговор от нейно име. Това беше напълно достатъчно, за да я предадат на палача. Франсис прочете повторно последните редове, където Мария молеше Бабингтън да й съобщи имената на шестимата смели благородници, които ще отстранят Елизабет от трона. Според него тези редове бяха написани от Фелипс, който се надяваше да измъкне още информация от заговорниците.

Държавният секретар сгъна писмото и го скри в жакета си. Ще нареди да го копират, да го запечатат и да го изпратят в квартирата на мистър Бабингтън в Холбърн. А после ще действат. Ще арестуват всички заговорници, ще им изтръгнат признания, ще съберат доказателства, които дори Елизабет няма да може да обори. Предателите ще си получат заслуженото. А когато в страната се понесе слух, че обичаната от всички кралица едва е избягнала покушение, ще се заемат с Мария Стюарт.

Мария живееше в постоянен страх. Заровете бяха хвърлени, но тя можеше само да чака. Чакането беше мъчение. Петъците идваха и си отиваха, но през следващия месец не получи нито едно писмо от Антъни Бабингтън. Пристигнаха вести от шпионите й в Париж и от френския посланик в Лондон, но в тях не се говореше нищо за заговора в Англия и за предстоящото нахлуване на чужди армии. Дали пък не бе сънувала? Не, защото Клод дьо Нау я уверяваше, че писмото е било действителност и тя му е отговорила.

— Според мен, мадам, е добре да се опитаме да убедим сър Еймиъс да ви пуска по-често в градината — предложи Розамунд, когато вече не можеше да понася безпокойството на кралицата. — Искате ли да му пиша и да го помоля?

— Няма да моля този човек за нищо — отговори категорично Мария. — Това само ще го зарадва, а аз няма да му доставям радост. Моля ви, Розамунд, проверете още веднъж бъчвата, може пък да сте пропуснали нещо.

Розамунд беше сигурна, че в бъчвата няма писмо, но прие подканата на кралицата с благодарност. Това й даваше възможност да избяга за малко от затвора. Понякога не й стигаше въздух и дишаше дълбоко и шумно, за да се увери, че всичко е наред. Доскоро смяташе изгнанието в Чартли за част от живота, която трябваше да понесе. Нямаше чувства към шотландската кралица, нямаше мнение по въпроса дали Мария е затворена справедливо или несправедливо. Ала когато видя със собствените си очи с какво достойнство Мария понася униженията и лишенията, тя изпита възхищение към свалената кралица и съзнанието, че е принудена да я мами, все повече я потискаше. Розамунд прекоси двора с бавни стъпки. Вдишваше дълбоко чистия въздух и не забелязваше горещината на августовското утро. Когато Уил не се яви на втората среща в склада, тя изпита дълбоко разочарование, но беше сигурна, че се е случило нещо, което той не е могъл да промени. Зададе няколко дискретни въпроса на слугините и узна, че младият гост на сър Полит е заминал обратно за Лондон и очевидно много е бързал.

Не бе трудно да се разбере, че Мария е отговорила на Бабингтън и именно това писмо е станало причина Уил да замине. Въпреки това Розамунд не бе в състояние да се отърси от разочарованието си. Забранената среща в склада пареше сърцето й, тя се наслаждаваше на своята малка тайна и с нетърпение очакваше повторението. Когато след дълго чакане осъзна, че Уил няма да дойде и се прибра в стаичката си, беше покрусена и й се струваше, че никога вече няма да изпита радост. Плака, докато заспа, а на сутринта се събуди с убеждението, че двамата няма да се видят никога вече. Не, невъзможно. Все пак живееха в един свят, пътищата им отново щяха да се пресекат. Вкопчи се в тази последна надежда като удавник за дърво.

Денят беше задушен и по двора не се мяркаше никой. Розамунд спря в колебание на прага. Ако се осмели да се отдалечи, дали някой от шпионите на Полит ще я последва? Мария щеше да повярва на обясненията за забавянето й, тя винаги й вярваше.

Изкушението да походи малко беше неустоимо. Само пет минути, заповяда си тя и тръгна по пътеката отстрани на голямата къща, която я отдалечаваше от затвора.

Пътеката свърши във възхитителен малък лабиринт със слънчев часовник в средата. Там нямаше никой и Розамунд обиколи с бавни крачки грижливо подравнените алеи, оградени с вечнозелен жив плет. Градината ухаеше на ароматни билки и растения. Тя се отпусна на дървената пейка и затвори очи, за да се наслади на тишината и спокойствието.

— Мистрес Розамунд?

Младата жена скочи и изписка тихо. Как не бе чула стъпки? Вдигна глава. Пред нея стоеше едър мъж с мрачно лице и сериозни сиви очи. Носеше скъпи дрехи, но в тъмен цвят, мечът на колана му беше в сребърна ножница. Сериозно оръжие, каза си неволно Розамунд, подходящо за войник.

В първия момент не можа да го познае, но скоро се сети кой е. Сър Роджър Аскю, мъжът, избран от сър Франсис за неин съпруг. Преди опозоряването й, разбира се. Той със сигурност вече не се интересуваше от нея. Една грижа по-малко, помисли си тя с облекчение. Направи бърз реверанс и промълви:

— Не би трябвало да съм тук. Моля да ме извините. — И понечи да тръгне обратно по пътеката.

— Не си отивайте, мистрес Розамунд, почакайте малко.

— Не бива да съм тук, сър — повтори с известно нетърпение тя. — Трябва да се върна при кралицата.

— Тогава ще ви придружа — реши той и тръгна редом с нея. — Дойдох тук да свърша нещо за братовчед ви и лейди Уолсингъм настоя да ви предам някои дреболии, които отдавна искала да ви прати. Доколкото разбрах, става дума за панделки и дантели.

Сър Роджър извади малко пакетче от вътрешния джоб на жакета си и й го подаде.

Розамунд го взе и го пъхна в джоба на престилката си. Внезапно усети, че жизнеността й се събужда. Колко хубаво беше, че лейди Уолсингъм си спомня за нея с добри чувства!

— Много благодаря, сър — усмихна се с отсъстващ вид и ускори крачка.

Той сложи ръка на рамото й.

— Неприятно ли ви е присъствието ми, Розамунд?

Розамунд се засмя, но разбра, че не е убедителна.

— Разбира се, че не. Как би могло? Вие имате пълното право да сте тук. Аз съм тази, която няма разрешение да влиза в градината.

— Според мен никой няма да има нещо против, ако се поразходим малко по алеите — възрази спокойно Роджър. Внимателният му поглед не се откъсваше от лицето й. — Много съжалявах, че след прекрасната вечер на Ситинг Лейн нямах възможност да ви видя отново.

Розамунд реши да бъде напълно откровена.

— Сигурна съм, че знаете защо не съм в двора, сър Роджър.

— Да, разбира се, че чух. — Лека усмивка разведри сериозните му черти. — И след като изяснихме този въпрос, не е зле да се поразходим. Сър Еймиъс знае, че сте тук. Видял ви е от голямата къща.

— Кралицата ще се пита къде съм…

— Убеден съм, че притежавате достатъчно въображение, за да измислите извинение. — Роджър отново стана сериозен. — Толкова ли ви е неприятно присъствието ми, Розамунд?

— Не, не, разбира се, че не!

Това беше истината. Розамунд не изпитваше лоши чувства към сър Роджър Аскю. По-точно е да се каже, че изобщо не изпитваше чувства към него, нито добри, нито лоши. В момента просто бе неприятно изненадана, че от нея се очаква нещо, за което не е подготвена.

— Тогава да повървим малко. — Той я хвана под ръка и тръгна по алеята. — Наскоро срещнах ваш познат. Пише пиеси. Името му е Кристофър Марлоу. Беше с вашия брат в театъра и се съгласи да ми прочете няколко сцени от своя Тамерлан.

Розамунд моментално се заинтересува от случката.

— Според мен пиесата е добра. Какво е вашето мнение?

— Намирам я необичайна. Звучни стихове, кърваво действие — със сигурност ще се хареса на простия народ, но не ми се вярва кралицата да даде позволение за представянето й в двора.

— В пиесата се говори за корумпираните властници — обясни разпалено Розамунд. — Смятате ли, че кралицата би могла да съзре намек за себе си?

— Не става въпрос за кралицата, а за граф Лестър. Той е кралският цензор. Само той има право да реши дали мастър Марлоу ще получи лиценз. Повярвайте ми, Лестър знае какво се харесва на кралицата и какво — не.

— Много се надявам мастър Марлоу да получи лиценз. Така ми се иска да видя пиесата в театъра!

Розамунд продължи да разговаря непринудено. Сър Роджър се оказа много приятен събеседник. Разказа й за Нидерландия, за имението си в Шропшир, за къщата, която строеше на брега на Темза. Едва когато в градината се появи сър Еймиъс Полит, Розамунд осъзна колко време е отсъствала.

— Ако лейди Мария ви попита защо сте се забавили, кажете, че аз съм ви задържал — заговори настойчиво кралският пазач. — Обяснете, че съм ви разпитвал за здравето й. Че кралицата е загрижена за нея и желае да получи подробен доклад.

— Наистина ли го желае? — попита с ирония Розамунд.

Полит я огледа със смръщено чело.

— Това е несъществено, мистрес Уолсингъм. Предлагам незабавно да отидете при лейди Мария.

— Желая ви хубав ден, сър Роджър, сър Еймиъс. — Розамунд направи реверанс, обърна се и се отдалечи с бързи крачки.

След два дни, рано сутринта, Робин Поули влезе в градината на лятна къща в Бишъпсгейт, където имаше уговорена среща. Не след дълго се появи облечен в черно мъж, отвори една странична портичка и закрачи по тясната алея. Поздрави Поули с кратко кимване и пое от ръцете му канче студено пиво.

— Къде са другите?

— Ей сега ще дойдат, отче Балард.

Робин отпи голяма глътка и хвърли бърз поглед през рамо. Балард повтори движението му и изведнъж се вцепени. По моравата вървяха дузина войници. Отецът се обърна към Робин и се изсмя дрезгаво.

— Значи ме предадохте… предадохте единствената истинска религия. Ще се моля черната ви душа да се пържи вовеки веков в адския огън.

Балард захвърли канчето в тревата и се изправи срещу приближаващите войници.

Управителят на областта Олдгейт излезе напред и разгъна заповед за арест, която прочете високо и ясно. Робин слушаше внимателно. Държавният секретар много държеше арестуването на Балард да бъде извършено строго според закона, за да не може никой да го оспори. Войниците обкръжиха Балард и го изведоха от градината. Той ги последва без дума на протест, без опит за бягство. Робин Поули въздъхна облекчено. Бе изпълнил задачата си. Оставаха още Бабингтън, Гифърд, Савидж и другите съзаклятници.

Дойде като гръм от ясно небе. Спокойствието и монотонността на затворническия живот бяха брутално прекъснати един следобед, когато войниците на Уолсингъм нахлуха в Чартли.

Мария тъкмо се съвещаваше със своя секретар, а дамите седяха и бродираха. Дори Розамунд по изключение бодеше усърдно с иглата, за да пришие красивата дантела, изпратена й от лейди Уолсингъм, към деколтето на роклята си. Без предизвестие вратата се отвори с трясък, малкият териер излая уплашено и се скри под полите на господарката си. Тропотът на ботуши по студените каменни плочи прозвуча като траурен марш. Мария посегна към гърлото си. Клод дьо Нау се изправи бавно.

Вратата към спалнята на кралицата се отвори. Влезе сър Еймиъс Полит, следван от фаланга стражи.

— Мадам, идвам да иззема накитите ви, документите и всички налични пари. Сър Дьо Нау, вие сте арестуван.

Полит заповяда на стражите да хванат треперещия секретар. Двама мъже го взеха помежду си и го стиснаха в безмилостна хватка.

— Какво означава всичко това?

Лицето на Мария беше смъртнобледо, но гласът й запази властността си. С всеки сантиметър от тялото си тя си остана кралица, застанала гордо изправена в своята великолепна черна рокля, обшита със сребърни дантели.

— Мадам, вашият заговор беше разкрит. Хората, които участваха в съзаклятието, са арестувани. — Полит огледа презрително затворницата си и протегна ръка, все едно й беше господар.

— Дайте ми ключовете на сандъка си, мадам.

Клод дьо Нау се опита да се изтръгне от ръцете на стражите и да отиде при своята кралица, но двамата войници извиха ръцете му зад гърба.

— С какво право ме арестувате? — попита с треперещ глас секретарят. — Аз съм служител на кралица Мария Шотландска. Отговарям само на въпроси от своята господарка.

— Ще отговаряте пред единствената законна владетелка, Нейно величество кралица Елизабет — заяви твърдо Полит. — Ще ви отведат в Лондон, за да ви разпитат. Дайте ми най-после ключовете, мадам!

Отведоха Дьо Нау. Нещастният секретар влачеше крака по каменните плочи и с пресекващ от страх глас твърдеше, че е невинен. След кратко колебание Мария отвори чантичката си и извади връзка ключове. Остави я на масата, седна отново до огъня и се зае с бродерията си.

В първия миг Полит се смая — очевидно беше очаквал съпротива и поведението на затворницата не го задоволяваше. След това даде знак на хората си да го придружат, взе ключовете и отиде в спалнята на Мария, за да отвори сандъците, съдържащи накити, пари и документи.

На Розамунд й се гадеше. По челото й потекоха вадички студена пот. Знаеше, че един ден това ще се случи, знаеше и каква роля бе принудена да играе. Ала бруталното насилие от последните минути я разтърси до дън душа. Малкият териер на кралицата, който бе потърсил убежище под полите й, излая жално и скочи в скута й. Дамите се събраха около своята господарка и зашепнаха окуражително. Гласовете им ту се повишаваха, ту заглъхваха. Нито една не намери сили да скрие страха си. Розамунд стоеше неподвижна, не знаейки къде да отиде и какво да направи. Сърцето не й позволяваше да се присъедини към отчаяните жени, да сподели болката им. В този момент не беше в състояние да лицемерничи и се отвращаваше от себе си. От друга страна, напълно съзнаваше, че докато сър Франсис не я освободи, е длъжна да играе недостойната си роля.

— Желаете ли да ви донеса вино, мадам? — попита тя в желанието си да избяга от неловката ситуация.

— Да, моля, Розамунд — отвърна Мария с учудващо спокоен глас и започна да милва малкото куче, за да го успокои.

Розамунд наля вино в кристална чаша и я поднесе на кралицата. Мария все още беше смъртнобледа, но се държеше както винаги, сякаш нахлуването в покоите й не я бе засегнало по никакъв начин. Така беше реагирала на всички досегашни унижения — външните събития не въздействаха върху истинското й аз. Розамунд знаеше, че кралицата черпи сили от своите непоколебими религиозни убеждения, и усети как във възхищението й се примесва завист. В този миг завиждаше на Мария за удивителната й духовна сила.

Сър Еймиъс и хората му излязоха от спалнята след час. Носеха документи, ковчежета за скъпоценности и кесии с пари.

— Сградата ще бъде охранявана денонощно, докато получа заповеди от Лондон, мадам — обяви той и излезе от покоите на затворницата.

След оглушителното тракане на ботушите по каменния под се възцари тишина.

— Бедният мастър Бабингтън — промълви след малко Мария и отпи глътка вино. — Той и другите благородни джентълмени са обречени на страдания и смърт.

— И мосю Дьо Нау, мадам — допълни Шарлът. — Нали го отведоха на разпит.

— Надявам се, че секретарят ми е разумен и ще да спаси кожата си — отвърна разсеяно Мария, докато милваше териера си. — Няма да го обвинят в държавна измяна само защото съм търсила съветите му. Той е поданик на френския крал.

След около час повикаха Розамунд.

— Последвайте ме, мистрес Фицджералд — нареди строго войникът.

Мария се обърна загрижено.

— Ще ви разпитват, мила. Ще разпитват всички мои дами. Кажете им каквото знаете. Не искам да страдате заради мен.

Розамунд направи опит да се усмихне и излезе. Войникът я отведе до кабинета на сър Еймиъс Полит. Тя почука и вратата веднага се отвори. Томас! Розамунд не можа да сдържи радостния си вик.

Сърдечната прегръдка на брат й показа, че й е простил.

— Влез, скъпа. — Томас сложи ръка на рамото й и я въведе в помещението.

Сър Еймиъс се изправи зад писалището си. Розамунд не го харесваше, както не го харесваше и Мария. Лицето му винаги изразяваше неодобрение, имаше поглед на страстен, абсолютно уверен в правотата си пуритан.

Розамунд направи реверанс и срещна погледа му с безизразно лице.

— Вероятно имате въпроси към мен, сър?

— Щом дойде времето, ще разпитам всички служители на лейди Мария. Би било странно, ако ви изключа от тази процедура. В действителност въпроси към вас има сър Уолсингъм, не аз. Сега ще заминете с брат си за Лондон. Ако сър Франсис сметне за нужно, един ден ще се върнете отново при лейди Мария. Ще й съобщим, че имаме причини да ви проверим по-подробно, затова ви изпращаме в Лондон.

Мария ще приеме лъжата за истина, Розамунд бе убедена в това. След провала на заговора всички хора, били близо до нея, бяха станали подозрителни. Следователите щяха да хвърлят мрежата си и да изловят не само едрите, но и дребните риби. Така ставаше винаги. Но в момента единствената и мисъл беше, че ще се отърве от затвора, макар и само временно.

— Хайде да вечеряме — подкани ги сър Еймиъс. — Тази нощ ще спите в голямата къща, мистрес Уолсингъм.

Стори й се грешно да яде и да пие на свобода, докато доскорошните й спътнички треперят в безутешния си затвор от другата страна на двора. Кой знае още колко хора в страната гниеха в кралските затвори или ги подлагаха на мъчения само защото бяха поискали да докажат верността си към шотландската кралица. Тази представа окончателно й отне апетита. Ровеше в яденето и не слушаше какво си говорят сър Еймиъс и брат й.

Мина време, докато разбере, че Томас се обръща към нея.

— Утре ще тръгнем на разсъмване, Розамунд. Сър Франсис желае да разговаря с теб колкото е възможно по-скоро. Нямам представа какви са плановете му за бъдещето ти. Може да те прати обратно в Скедбъри, но може и да останеш на Ситинг Лейн. Бъди сигурна обаче, че няма да се върнеш в двора.

— Нямам желание да стана отново придворна дама, братко — отвърна тя с лек гняв. Беше й омръзнало да играе ролята на засрамена, изпаднала в немилост девица. Вече бе платила цената. Остави почти недокоснатото ядене, отмести стола си и стана. — Моля да ме извините, но ще отида да си легна.

— Икономката ми е приготвила стаята ви — същата, в която спахте и предишния път — уведоми я с обичайната си студенина Полит и се изправи, когато тя им пожела лека нощ и се запъти към вратата.

Розамунд прекоси голямата зала и спря в нерешителност до вратата. Все още не беше готова да си легне. Чувството за свобода беше твърде вълнуващо. Надникна през отворената врата, през която влизаше топлият вечерен бриз, и въздъхна. Тъмното небе бе обсипано с ярки звезди, жабите в езерото изпълняваха нощния си концерт. Розамунд излезе и тръгна по моравата към езерото.

Какво ще стане сега с нея? Ако сметне, че може да се възползва от дарбите й, сър Франсис ще й намери друга работа — това беше повече от сигурно. Тя беше само пешка в играта му, като всички други. Ами ако случайно я остави на мира? И къде ли е Уил в този момент? В Лондон? Дали се забавлява в двора, или препуска като куриер някъде из страната с поръка от държавния секретар? Нищо чудно сър Франсис да го е изпратил чак във Франция и да отсъства няколко седмици.

Розамунд се върна в къщата. Нямаше смисъл да си блъска главата с подобни въпроси. Собственото й бъдеще изглеждаше незначително пред страшните събития наоколо. Колко хора в този момент очакваха да чуят тропот на ботуши, чукане по вратата, неумолимите лица на стражите, дошли да ги отведат?

Колко хора бяха вече в затвора и крещяха от болка, докато палачите ги подлагаха на мъчения? Колко от тях бяха готови да кажат на мъчителите си всичко каквото искат да чуят, все едно дали е истината, или не? Колко невинни хора щяха да страдат само заради онова, което тя бе казала на държавния секретар?

Колко хора щяха да умрат? Да умрат от най-страшна смърт: обесени, изкормени, разчекнати… А сърцата им щяха да бият до момента, когато ги изтръгнеха от все още живото тяло…

Розамунд нямаше представа кои от сведенията, с които бе снабдявала сър Франсис, са били ценни за разкриването на заговора, но беше абсолютно уверена, че също носи вина за катастрофата, сполетяла Мария Стюарт.

Всички участници в играта на държавния секретар бяха виновни.

24

През един мрачен ден в средата на август, след три дни път, Томас и Розамунд влязоха в Лондон под ликуващите звуци на църковните камбани. Улиците бяха пълни с хора, които се блъскаха, крещяха „ура“, размахваха шапки, шалове и знамена и пиеха навън пред кръчмите.

— Какво се е случило? — попита изненадано Розамунд и стегна юздите на Джени, за да избегне краставото куче, което се бе свило до един зид.

Томас спря пред първата кръчма.

— Иди да разбереш, Фрейзър.

Вездесъщият Фрейзър скочи от коня и изчезна в кръчмата. Върна се скоро, качи се отново на седлото и прошепна нещо на Томас. Розамунд гореше от нетърпение да разбере какво става.

— Хванали са Бабингтън и приятелчетата му — съобщи Томас, когато Фрейзър най-сетне престана да шепне. — Като чули за арестуването на Балард, се разпръснали. Когато потеглих към Чартли, за да те взема, войниците ги търсеха из града. Открили ги в дома на католическо семейство в провинцията и ги докарали в Лондон. Камбаните бият в знак на благодарност за щастливото спасение на кралицата.

— Какво ще стане сега с тях?

— Затворени са в Тауър. Ще ги разпитат, ще ги обвинят и ще ги екзекутират — обясни просто Томас. — Народът няма да се задоволи с по-леко наказание.

— А Мария Стюарт?

— Само кралицата има право да реши.

Розамунд потъна в мълчание. Стигнаха до Ситинг Лейн, където очевидно ги очакваха, защото ги въведоха право в кабинета на сър Франсис. Той поздрави Розамунд с кратко кимване.

— Добре си свършихте работата, Розамунд. Вероятно ще се наложи отново да ви изпратя при Мария, щом се реши какво ще правим с нея. След като отговорите на въпросите ми, ще се оттеглите в Скедбъри. Уверен съм, че завръщането у дома ще ви се отрази добре.

Разпитът продължи няколко часа. Някои от въпросите на държавния секретар изглеждаха тривиални и без връзка със ставащото, други се повтаряха. Когато стана дума за служителите на кралица Мария, Розамунд се постара да преодолее умората си и да се съсредоточи.

— Доколко им се доверява кралицата? Вярва ли на лейди Шарлът например? Тя е с нея още от самото начало. Сигурно са много близки.

Розамунд си представи лицата на жените, чийто живот бе споделяла, и потръпна. До една бяха верни на господарката си, опитваха се да й вдъхват кураж. Ако сър Франсис очаква да чуе лоши думи за тях, ще бъде разочарован, каза си решително тя.

— Те са предани на Мария, сър Франсис, но никога не съм ги чувала да говорят за заговора и заговорниците. Кралицата ни показа само едно писмо — това на мистър Бабингтън, но иначе не съм чула нито един разговор относно подготовката за освобождаването й.

— Убеден съм, че е имало тайни разговори. Няма как да сте ги чула, но вероятно сте забелязала, че си говорят насаме — настоя той, впил поглед в лицето й.

— Да, разбира се, кралицата често се оттегляше с една или друга дама — отвърна хладно Розамунд. — Те са нейни служителки, грижат се за личните й дела. Не съм ги виждала да си шепнат. Нито веднъж не останах с чувството, че споделят някакви тайни. Ние всички бяхме много откровени — нали споделяхме един затвор. Имахме си достатъчно грижи. Понякога едва успявахме да се справим с ежедневните лишения.

Държавният секретар стисна устни. Пронизващият му поглед се местеше по лицето й, сякаш можеше да прочете какво е пропуснала да каже. Розамунд дори не трепна.

— А какво ще кажете за Клод дьо Нау? Той се е ползвал с доверието на кралицата, нали?

Нямаше как да го отрече. Всички посещения на секретаря бяха отразени в докладите й. Французинът бе арестуван и вероятно бе признал каквото искаха да чуят от него.

— Двамата с кралицата често се оттегляха в спалнята. Ние не участвахме в разговорите.

Настъпи мълчание. Накрая Уолсингъм кимна, макар да не изглеждаше много доволен.

— Добре, стига за днес. Ще разпитаме дамите, щом му дойде времето. Знам, че сте уморена, а и лейди Уолсингъм ви чака.

Розамунд стана, направи реверанс и се запъти към изхода. Чувстваше се ужасно изтощена. След три дни на седлото и два часа разпит това не беше изненадващо. Намери Урсула в салона й и буквално падна в прегръдката й.

— Милото ми момиче! Вървите и спите — посрещна я съчувствено дамата. — Не мога да разбера защо сър Франсис не изчака да си починете, а после да ви разпита. Пътуването сигурно е било ужасно. — Напълни една чаша с вино и я подаде на Розамунд. — Изпийте го, скъпа, и ще се ободрите. Аз не желая да знам нищо за дните, прекарани с кралица Мария в Чартли, затова не се плашете от още въпроси.

Розамунд усети как напрежението й отслабва. След като седмици наред беше внимавала за всяка дума, след като ден и нощ беше слушала внимателно и беше запомняла, изпита прекрасно чувство на облекчение. Вече можеше да се отпусне. Тук се чувстваше като у дома. Почти като в Скедбъри. Урсула й беше като майка. Всъщност тя беше за нея много повече от майка. Прекрасно беше да се върне при нея след онзи живот в лъжа.

Още на следващата сутрин двамата с Томас потеглиха към Скедбъри. Розамунд съжаляваше, че напуска Ситинг Лейн, но като видя своя роден дом през дърветата, сърцето й преля от радост. Джени изцвили пронизително — и тя бе подушила родния обор и се радваше.

Розамунд скочи от седлото пред входната врата, прихвана полите си и влезе в къщата. Бе тръгнала оттук през май, а сега беше август. Лятото беше към края си. Разходи се из помещенията на долния етаж и непрекъснато откриваше нещо ново. Къщата изглеждаше все така прашна и неподредена и след удобствата и лукса на Ситинг Лейн безредието й направи още по-силно впечатление. Слугите, както обикновено мърляви и мрачни, я поздравиха с неприкрита изненада, но и с топлина. Розамунд провери всички стаи, за да види има ли промени и какво липсва. Изпитваше невероятно облекчение, че отново е господарка на себе си, че вече не е затворница. Това беше нейният дом, тук тя беше господарка. Можеше да идва и да си отива, когато пожелае, да прави, каквото иска.

Отиде в стаята си, за да си разопакова багажа. По някое време чу гласове на терасата и надникна през прозореца. Кит Марлоу седеше на ниския парапет и клатеше крака. Томас не й бе казал, че Кит е в дома им, а докато обикаляше стаите, Розамунд не бе видяла и следа от него. Сега обаче седеше на парапета с канче в ръка и примигваше лениво срещу брат й, който се бе изправил пред него.

Розамунд се отдръпна малко, за да не я забележат, ако случайно погледнат нагоре. Томас помилва Кит по бузата, очерта контурите на лицето му с показалец. Кит се притисна към ръката му и започна да милва слабините му. Розамунд бързо отстъпи от прозореца. Двамата вероятно не желаеха никой да наблюдава любовната им игра.

Тя слезе в кухнята, за да обсъди менюто за вечеря с мистрес Рейли. Вече не беше неопитна девойка, най-малкият член на семейството без отговорност и авторитет. Беше променена и учуденото лице на мистрес Рейли, докато слушаше указанията й, потвърди тази промяна.

— Изпратете Табита да избърше праха в трапезарията. Не можем да се храним в такава обстановка. Кажете й да сложи свежи цветя в кабинета на мистър Уолсингъм, след като почисти цялата стая, и то много грижливо. Имаме ли достатъчно пчелен восък за подовете и мебелите?

— Откъде да знам, мистрес Розамунд? — Готвачката се ядоса. Промените не й бяха по вкуса. Малката Уолсингъм трябваше да бъде поставена на място. — Ако имаме такива работи, ще ги намерите в килера. Вашата майка, мир на праха й, обичаше да чисти, но после се разболя и престана да се грижи за къщата. Откакто си отиде, вече няма кой да чисти.

— Е, това ще се промени, и то веднага. — Розамунд отиде в килера и прегледа съдържанието на съдовете. — Ето, имаме пчелен восък. Кажете на Джетро и на момичето, което идва от селото, да излъскат дървените подове и плочките.

— Добре де, щом смятате, че си нямат друга работа — изпухтя мистрес Рейли и продължи да меси тесто. — За вечеря ще направя голям пай. Имаме прясно сърнешко, ще го смеся с говеждо и пилешко. Миналия месец заклахме прасе.

Скедбъри притежаваше гора с дивеч и ферма за угояване на свине. По ливадите пасяха крави. И господарите, и слугите обичаха големите пайове, напълнени с различни видове месо.

— Звучи прекрасно, мистрес Рейли. — Розамунд се усмихна с надеждата да укроти своенравната готвачка. После отново започна да обикаля къщата и да си набелязва какви промени ще извърши. Дано успее да сложи поне малко ред в хаоса.

Когато мина покрай кабинета на брат си, Кит Марлоу седеше зад писалището му и пишеше. От Томас нямаше и следа. Розамунд надникна в стаята.

— Добър ден, мастър Марлоу.

— А, да, Томас ми каза, че сте се завърнали — промърмори той, без да вдигне глава.

— Все още ли работите върху пиесата си?

— Не. В момента пиша стихотворение за Херо и Леандър. „Тамерлан“ е почти завършен. — Кит се усмихна самодоволно. — Мога да си представя, че сте преживели много мъка, мистрес Розамунд.

— Прав сте — кимна сериозно тя и влезе. — Но аз съм само една от многото, които страдат.

— Напълно сте права. — Кит се облегна назад и отпи голяма глътка вино. Усмихна й се дяволито и попита с леко намигване: — А как е младият благородник, който се отличава с предпочитанията си към апетитно закръглени пажове?

Розамунд се изчерви и се ядоса на себе си.

— Доста отдавна не съм го виждала. Ще ви бъда много благодарна, ако не споменавате пред Томас, че сте ни видели в театъра.

Кит се засмя и очите му засвяткаха похотливо.

— Не се притеснявайте, няма да спомена пред никого за вашата среща.

— Това не беше среща.

Кит вдигна вежди.

— Щом казвате. Но си позволявам да твърдя, че някой галантен млад кавалер е бил забъркан в скандала, който ви прати в изгнание. — Розамунд понечи да протестира, но той вдигна ръка. — Не се страхувайте, скъпа, ще запазя тези предположения за себе си.

— Обичате ли брат ми? — Въпросът изскочи от устата й, преди да е осъзнала какво казва, но вече беше късно да го върне.

Марлоу присви очи и отново отпи глътка вино.

— Какво е любовта, скъпа моя? Дума, използвана от поетите. Хората не обичат, те желаят. А вие обичате ли вашия Уил, Розамунд? Запитвали ли сте се някога дали това не е чисто животинска похот?

Розамунд съзнаваше, че не е трябвало да очаква нещо друго от човека, превел скандалните, забранени стихове на Овидий, но въпреки това отговори на въпроса откровено.

— Според мен изпитвам и двете. Но моля ви, Кит, не споменавайте Уил пред Томас.

— Няма да го направя, повярвайте ми — отвърна спокойно той и отново потопи перото в мастилницата.

— Можете ли да се любите с жена? — попита след кратко колебание Розамунд.

Кит вдигна глава. Очите му бяха пълни с отвращение.

Розамунд прие безмълвния отговор и го остави насаме с мислите му. Прибра се в спалнята си, седна на перваза на прозореца и се загледа в далечината.

Брат й и Фрейзър бяха в градината и си говореха шепнешком. Розамунд ги наблюдаваше без внимание, защото беше сигурна, че между тях не може да има нито любов, нито желание. Само при мисълта за това й стана гадно, макар да беше уверена, че Фрейзър по свой начин обича брат й. Верността му към Томас беше непоколебима, той правеше всичко, което Томас поискаше от него. И беше повече от ясно, че не може да понася Кит Марлоу. Розамунд многократно го беше виждала да наблюдава любовника на брат й със злоба и жажда за отмъщение… едва ли не ревниво.

А дали Томас обича Кит Марлоу? — запита се тя. Или само го желае? По-скоро е последното, реши Розамунд. Какво ще стане, ако Томас се ожени? Един ден трябва да го направи. Едмънд надали ще създаде наследник с някоя от любовниците си, затова по-младият син ще трябва да изпълни семейния дълг.

Дали и Томас като Кит се отвращава от мисълта да спи с жена? — запита се с лека ирония Розамунд. Не, брат й беше много по-различен от Марлоу. Чувствата на Томас бяха колебливи и повърхностни. Той правеше само онова, което желаеше в момента, и вероятно би могъл без усилия да спи с жена, когато обстоятелствата го налагат. Горко на бъдещата му съпруга, помисли си с болка Розамунд. Томас не може да бъде верен съпруг. Сигурно ще й изневерява и с жени, и с мъже.

Сам в стаята си в „Златния петел“ на брега на Темза, Арно се разхождаше нетърпеливо напред-назад. Очакваше Агата. След катастрофата на турнирната площадка бе решил предвидливо да напусне двора, преди да е получил официално писмо от кралицата, и сега се намираше далеч от двореца и от града, където цареше невероятно вълнение. Разкритият заговор за покушение срещу кралицата беше в устата на мало и голямо. Арно силно желаеше да е в центъра на събитията, да чува от първа ръка какво става, но беше принуден да се държи настрана. Агата го уведомяваше за всичко случващо се, но тя не притежаваше усет за скритото значение на нещата, не разбираше какви могат да бъдат последствията от някои събития, все едно случайни или нарочни. Арно се чувстваше безпомощен и това беше абсолютно ново чувство за него. Вече беше започнал да изпитва отвращение към себе си.

Като чу леките стъпки на Агата по стълбата, той отвори вратата още преди гостенката му да е стигнала до площадката, и започна да я бомбардира с въпроси.

— Защо се забавихте? Какво става в Лондон? Какво говорят хората?

— Господи, Арно, оставете ме поне да си поема дъх! — извика тя и трескаво размаха ветрилото си. — Само да знаете колко е горещо навън. — Агата приседна на пейката под прозореца. — Моля ви, налейте ми чаша вино. Устата ми е пресъхнала.

Кавалерът с мъка удържа нетърпението си и й наля вино. Подаде й металната чаша, приседна на ръба на масата и залюля крак, отпивайки от своето вино.

— Разказвайте най-после.

— Ами… говори се, че разпитват задържаните, а Уолсингъм и Бърли убеждават кралицата да изправи Мария Шотландска пред съда. Разправят обаче, че тя не иска да ги послуша.

Арно кимна.

— Както винаги, кралицата е извънредно предпазлива. — Той огледа изпитателно Агата над ръба на чашата и зададе следващия въпрос: — Какво се говори за отсъствието ми от двора?

Агата поклати глава. Знаеше, че този въпрос го интересува най-силно, но не можеше да му съобщи нищо ободряващо.

— Кралицата не е подписала декрет за заточение, така че дворът смята отсъствието ви за доброволно наложено. — Усмихна му се окуражително и продължи: — Това означава, че можете да се завърнете при нас, когато пожелаете, скъпи.

— Опасно решение — изръмжа Арно. — Ако се върна твърде рано, рискувам заточение, а ако се върна твърде късно, ще изглеждам засрамен и уплашен. Кралицата не харесва и двата типа поведение.

— Радвайте се, че не убихте лорд Моргънстън — укори го нежно Агата. — Кракът му е счупен и сигурно ще куца до края на живота си, но поне е жив. — Докато говореше, тя наблюдаваше Арно, за да види как ще му въздейства ободрителният й тон. Лицето му почти не се разведри и тя опита отново. — В момента кралицата е твърде заета с държавните дела и аз предполагам, че изобщо не се замисля за вашата съдба. Хубаво е, че се оттеглихте от двора, но според мен кралицата вече е забравила за случилото се по време на турнира.

По устните му пробяга усмивка.

— Дано да сте успели да проникнете в най-интимните мисли на Нейно величество, скъпа моя, макар да се съмнявам в уменията ви. За съжаление нямам друг изход, освен да стоя далече от очите на кралицата още известно време. — Кавалерът остави чашата си, хвана ръцете на Агата и я изправи на крака. — Имам нужда да се позабавлявам. Надявам се да сте готова за мен.

Агата се притисна до гърдите му и се разтрепери от радостно очакване.

— Винаги, любов моя.

Двамата се отпуснаха на леглото и се зацелуваха жадно.

Сър Франсис Уолсингъм и лорд Бърли стояха в приемната на кралицата и очакваха излизането й от частните покои в Гринич Палас. Чакането продължаваше вече няколко часа. Знаеха защо не ги пускат да влязат. Кралицата не желаеше да чуе защо са дошли. Ала двамата бяха опитни политици, свикнали с нрава и капризите на своята господарка, и чакаха търпеливо. Те бяха най-отдавнашните членове на коронния съвет и Елизабет беше длъжна да ги приеме.

Най-сетне кралицата се съгласи да им даде аудиенция. Двамата влязоха и се поклониха едновременно. Обедното слънце позлатяваше червената перука на застаналата пред прозореца кралица, а скъпоценните камъни по разкошната висока яка искряха ослепително.

— Е? — попита с хладен, високомерен тон Елизабет.

— Днес заговорниците бяха изправени пред съда в Уестминстър — съобщи Бърли, — и бяха обвинени в държавна измяна.

— Как се държаха?

— Балард бе донесен на стол, защото е бил подложен на строг разпит — обясни Уолсингъм. — Всички останали се явиха на собствените си крака.

— Признаха ли вината си?

— На разпитите да, но пред съда отрекоха. Ние обаче разполагаме с всички необходими писмени доказателства и с признанията им. Няма съмнение, че съдът ще ги признае за виновни. Обвинението, естествено, се води по прецеденти. Нужна е еднозначна и справедлива интерпретация на английското право — отговори Бърли, поглаждайки кожената яка на черната си роба.

— Уведомете ме, щом произнесат присъдата — отвърна кратко Елизабет и им махна да си вървят, но те не изпълниха нареждането.

— Нужно е да поговорим с вас и по друг спешен случай, мадам — започна Уолсингъм и продължи бързо, защото се опасяваше, че кралицата ще го прекъсне. — Крайно време е да изясним съдбата на шотландската кралица. Настояваме да я изправите пред съда.

— Хиляди пъти съм ви казвала, че няма да пролея кръвта на действаща кралица. Вие сте мой държавен секретар и трябва да ме разберете. Подобно деяние би било безпримерно в английското право, а аз не искам да нося отговорност за създаване на прецедент. Представете си какви ще са политическите последствия. Шотландците ще се надигнат като един срещу нас. Джеймс се прави, че не забелязва как се отнасяме с майка му, но със сигурност няма да остане бездеен, като научи за смъртта й. А какво ще кажете за Франция? Мария е вдовстваща кралица и французите няма да ни простят, ако екзекутираме член на кралското семейство.

— Добре тогава, мадам, но поне дайте заповед да я преместят в Тауър — помоли Бърли. — Вашите съветници смятат, че е нужно да я охраняваме по-строго.

— Не. Няма да ви позволя да я затворите в Тауър. Нито в друг затвор, който ще ми посочите.

Уолсингъм не се отказа толкова лесно.

— Народът ви е уплашен, мадам. Хората не знаят какво да очакват. Носят се слухове, че предстои дебаркиране на френска армия в Съсекс, водена от херцог Дьо Гиз, както и на испански войски в Нюкасъл под командването на херцог Де Палма. Говори се, че ще избухне гражданска война, а някои даже вярват, че вече не сте между живите. Безпокойството взема застрашителни размери и ние сме длъжни да предприемем нещо. Ако вземем строги мерки срещу Мария, поне ще успокоим хората.

Елизабет се обърна към прозореца и вдигна ръце, за да накара съветниците си да замълчат.

— Не искам да чувам нищо повече. Щом искате хората да видят, че съм жива и продължавам да съм тяхна кралица, ще им се покажа. Ще направим процесия по улиците на Лондон.

Двамата мъже се спогледаха, поклониха се пред гърба на своята кралица и напуснаха частните й покои.

— Полит пише, че се страхува да държи Мария в Чартли — съобщи мрачно Уолсингъм, когато излязоха в преддверието. — Настоява да я преместим на сигурно място.

— Тогава изпратете някого да доведе Полит в Лондон. Инструктирайте го как да изложи случая пред кралицата. Дано го послуша. — Бърли недоволно клатеше глава. — Мария Стюарт трябва да бъде осъдена. Коронният съвет единодушно гласува за. Парламентът също.

Уолсингъм нервно подръпна грижливо оформената си брада.

— Предлагам да изчакаме, докато всички заговорници бъдат осъдени и екзекутирани. Тогава ще изляза пред парламента и ще призова депутатите да изпратят петиция до кралицата. Тя няма право да откаже. Не може да стои сама срещу коронния съвет и парламента.

— Бих искал да мога да споделя оптимизма ви — отвърна мрачно Бърли, направи кратък поклон и излезе.

Уолсингъм забърза към Уестминстър, където продължаваше заседанието на съда. Обвиняемите нямаха право на защита, защото за престъплението им не можеше да има прошка и вината им вече беше доказана. При разпитите бяха изобличени общо четиринайсет заговорници, но държавният секретар се интересуваше главно от съдбата на седмината главни обвиняеми, водени от Балард, Бабингтън и Савидж. Те бяха неговите примамки, грижливо хранени, обучени и подтиквани от неговите хора, за да тръгнат по зададения от него път. Те бяха инструментите, чрез които английският трон щеше веднъж завинаги да се освободи от заплахата на католицизма.

Ако обаче не успееше да убеди Елизабет да даде своя принос за общото дело, всичките му интриги и многото екзекуции щяха да се окажат напразни.

Когато обвиняемите бяха върнати отново в Тауър, сър Франсис се върна на Ситинг Лейн, за да пише на Еймиъс Полит да дойде в Лондон. Може би личният пазач на Мария ще се окаже по-убедителен от кралските съветници.

Тъкмо бе привършил с писмото, когато чу тихо почукване по вратата.

— Кой е?

Вратата се отвори и Инграм Фрейзър се плъзна в помещението като черна сянка.

— Нося желана от вас информация, сър — съобщи той, затвори вратата и впери поглед в господаря си.

— Каква информация? — попита с интерес държавният секретар. Фрейзър винаги носеше полезни сведения.

— Преди време ми казахте да държа под око кавалера Дьо Вожиро. — Фрейзър подсмръкна и си изтри носа с ръкава. — Открих нещо интересно, което засяга и мастър Томас.

— Така ли? — Уолсингъм се изправи и опря ръце върху писалището. — Разказвайте, Фрейзър.

— Изглежда, че кавалерът и вашият скъп братовчед са се скарали. Преди години, когато мастър Томас бил още младо момче. Случило се в Париж. Била замесена някаква млада личност, към която кавалерът проявявал интерес. Като разбрал, че мастър Томас също се интересува от въпросната личност, той се обидил и го извикал на дуел. Нашият мастър Томас го ранил и кавалерът се заклел да му отмъсти.

— И каква е била тази млада личност, момче или момиче? — попита с известно нетърпение Уолсингъм. Подробностите бяха важни за човек, събиращ тайните на други хора.

— Момче, сър, едва на петнайсет години. След битката, когато ранил кавалера, мастър Томас го отвел със себе си и Вожиро не успял да го спре. Говори се, сър, че кавалерът никога не забравя обида, все едно колко е отдавнашна. — Докато говореше, Фрейзър си бъркаше в носа с напукания нокът на мръсния си показалец. — Кавалерът мрази всички от семейство Уолсингъм, сър.

— Разбирам — кимна сър Франсис и извади от чекмеджето на писалището си златна монета. Хвърли я на Фрейзър, който ловко я улови. — Вие сте същинска пиявица, драги мой. Залепите ли се за някого, няма изпускане.

Фрейзър кимна утвърдително и прибра монетата.

— Има и още, сър. Чух слухове за някаква женска…

Уолсингъм отново заслуша внимателно. Продължението на историята го заинтересува още повече. Фрейзър съобщи, каквото трябваше, и се обърна да си върви. Вече на прага подхвърли през рамо:

— Докато беше в двора, мистрес Розамунд търсеше компанията на кавалера, ваша милост.

— Какво? — За момент Франсис загуби самообладание. Фрейзър обикновено пазеше най-интересното за края и го изстрелваше неочаквано. — Да не искате да кажете, че именно той е отговорен за…

— Нямам представа, сър. Просто ви казах, че тя много харесваше компанията на Вожиро.

И Фрейзър се оттегли така дискретно, както бе дошъл.

Държавният секретар се отпусна в дълбокия стол и се замисли. Възможно ли е кавалерът да е използвал Розамунд, за да си отмъсти на Томас? Наистина ли е прелъстил сестрата на стария си враг? Това би било перфектно отмъщение, много подходящо за човек с неговия характер. По тънките устни на сър Франсис пробяга злобна усмивка. Кавалерът не бе помислил, че поне един член на семейство Уолсингъм е равностоен противник.

Сър Франсис отвори чекмеджето на писалището и извади една от скиците на Розамунд. Тя бе събудила любопитството му, но досега не бе помислил да извлече някаква изгода. Сега обаче виждаше съвсем ясно какво ще предприеме.

Един прекрасен септемврийски ден Розамунд седеше в овощната градина и рисуваше. Неочаквано пристигна пратеник от Лондон. Когато се прибра в къщата за вечеря, тя намери Томас, който даваше заповед да оседлаят неговия кон и този на Кит.

— Случило ли се е нещо, Томас? Къде отивате?

— Ето те най-после! — Той се обърна към нея и нетърпеливо размаха ръце. — Заминаваме за Лондон. Заговорниците са признати за виновни и присъдата е обявена. Екзекуцията ще бъде придружена от луди празненства и всенародно ликуване. Сър Франсис пише, че ако желаеш да ни придружиш, ще бъдеш добре дошла на Ситинг Лейн. Все пак и ти имаш участие в този голям успех.

Пътуване до Лондон, все едно по какъв повод, не беше за пренебрегване. Животът в Скедбъри беше приятен, но след като свикна отново с мирната монотонност, тя вече не представляваше предизвикателство за нея. Перспективата да се поразвлече малко беше примамлива.

— Веднага ли тръгваме?

— Не, първо ще хапнем. Върви да си приготвиш багажа. Не вземай много рокли, защото посещението ще е кратко.

Розамунд отиде в стаята си и извади изпод леглото малката пътническа ракла. Събра нещата си за няколко дни и слезе да вечеря. Кит, който вече се бе разположил на масата, изглеждаше необичайно мрачен. Пиеше повече от обикновено и не хапна почти нищо. Изобщо не говореше и пренебрегваше коментарите на Томас, който накрая не издържа и попита гневно:

— Какво, за бога, става с теб, Кит? Държиш се като ученик, получил солидна порция пердах.

Кит напълни чашата си с вино.

— Противно ми е, че ме принуждават да участвам в така нареченото всенародно ликуване. Не ми харесва, когато хората крещят като луди и жадуват да се пролива още и още кръв. Ние празнуваме, докато други мъже страдат — и по наша вина. Това ме разболява.

Кит изпразни чашата си и я блъсна с такава сила, че тя се търколи по масата и падна на пода. Поетът излезе от стаята и силно затръшна вратата.

Томас вдигна рамене и отново напълни чашата си.

— Когато е пиян, Кит е ужасен компаньон — гласеше краткият му коментар.

Розамунд хапна съвсем малко от свинското печено в чинията си. Нямаше никакъв апетит.

— Кога тръгваме?

— В пет. Имаме достатъчно време да стигнем в Лондон преди падането на мрака.

Томас пиеше и набучваше на ножа си големи парчета месо от дъската пред него.

Розамунд се извини и също стана. Вече не беше сигурна, че иска да отиде в Лондон и да присъства на празненствата. Не се гордееше с работата си за сър Франсис. Намери Кит в кабинета да драска по лист хартия.

— Защо отивате, като ви е неприятно?

— Заради Томас — отвърна мрачно Кит и се обърна към нея. — Нима не е очевидно?

— Не сте длъжен да бъдете винаги там, където е брат ми.

— Така е. Случва се краката да ме поведат в друга посока, но в този случай отказват. Освен това се чувствам морално задължен да видя края. Да разбера каква каша съм забъркал. — Кит я погледна изпитателно. — И вие чувствате същото, нали?

Розамунд поклати глава.

— Не, аз не се чувствам задължена да присъствам. Няма да гледам екзекуциите.

Пътуването мина в мълчание. Томас се бе примирил, че спътниците му не са в настроение за весели закачки. Стигнаха до Ситинг Лейн малко преди залез-слънце.

— Екзекуциите са утре. — Томас помогна на Розамунд да слезе от коня и добави: — Ти ще бъдеш в ложата на сър Франсис и лейди Уолсингъм. Очаква ни страхотен спектакъл.

Розамунд не отговори. Хвърли бърз поглед към Кит, но той упорито се взираше право пред себе си. Учудваше я, че човек, смятан от мнозина за атеист и еретик, показва морално съзнание и съчувствие. Даже пиесата му „Тамерлан“, изпълнена с кървави сражения и насилие, застъпваше морални тези. Кит не беше религиозен, или поне не така, както го разбираха повечето хора, но ясно дефинираше в стиховете кое е справедливо и кое — не. Струваше и се странно, че човек, който с удоволствие описва в пиесите си кървави сцени и прояви на тирания, няма сили да присъства на публична екзекуция на хора, съзаклятничили срещу законната кралица на Англия. Някак си не беше логично, че той изпитва вина заради участието си в залавянето на заговорниците, докато сър Франсис, Томас и другите агенти, та даже и Уил, се радваха на успеха на акцията.

Розамунд влезе първа в къщата. Урсула я посрещна с обичайната си сърдечност и й поднесе чаша подправено с мляко и аромати вино. После поиска да узнае как върви животът в Скедбъри. Сър Франсис се прибра късно и я поздрави доста дружелюбно. А когато се отпусна в мекото легло в стаята, която вече считаше за своя, Розамунд отново се почувства у дома. Шумовете на нощен Лондон бяха музика за ушите й, също толкова благозвучна като песента на славеите в Скедбъри.

25

— Бих предпочела днес да си остана вкъщи, мадам — рече спокойно, но категорично Розамунд, когато Урсула се появи в стаята й по халат.

Домакинята, която се бе заела да провери съдържанието на гардероба, се обърна изненадано.

— Не искате да отидете на представлението? Защо, за бога?

— Съмнявам се, че искам да видя екзекуциите — отговори откровено Розамунд.

— Не говори глупости, скъпа. За всички нас е добър урок да видим как кралицата раздава правосъдие. — Урсула извади от гардероба копринена фуста и я хвърли на леглото. — Хората, пожелали да убият нашата кралица, заслужават участта си. За държавна измяна се полага смърт. Тази фуста има нужда от закърпване. Дантелата се е скъсала. Ще кажа на Хени.

Урсула отново зарови в гардероба.

— Тук някъде бях сложила парче панделка, за да освежим зелената рокля. Имам и един лакът фино избродирана дамаска, от която ще ви ушием чудна нова рокля. Обещавам да я завършим, преди да си заминете за Скедбъри.

Розамунд благодари, но остана твърда в решението си.

— Наистина, мадам, не бих искала да взема участие в екзекуциите.

— Сър Франсис иска да сте до него — обясни спокойно Урсула. — Цялото ни семейство трябва да засвидетелства своята лоялност пред Нейно величество. Хората знаят, че сте отново в Лондон, и отсъствието ви ще породи неприятни слухове. Предвид случилото се в двора, не вярвам да искате поведението ви да се изтълкува като липса на уважение към кралицата.

Розамунд рядко беше усещала стоманата, скрита под дружелюбието и нежността на лейди Уолсингъм, но веднага разбра, че няма избор. Бе постъпила глупаво, като напусна Скедбъри и дойде в Лондон. Тогава имаше избор, но не й хрумна, че заради едно малко разнообразие ще бъде принудена да присъства на няколко публични убийства.

— Добре, мадам. Щом трябва, значи трябва.

Урсула кимна доволно.

— Трябва, скъпа. Хени ще ви донесе гореща вода и закуска. Трябва да сме там, преди множеството да е станало твърде многобройно и неспокойно. Щом осъдените излязат от Тауър, улиците ще станат непроходими.

Урсула отиде да се погрижи за собствения си тоалет. Розамунд стана от леглото с натежало сърце. Отиде до прозореца и отвори широко и двете крила. Утрото беше топло, но облачно. От далечината се чуваше глухо боботене. Улиците бързо се изпълваха с хора.

— Нося ви водата, мистрес. — Хени постави върху масичката пълна кана. — На таблата има хляб и пушена змиорка. Днес ни дадоха свободен ден, за да видим екзекуциите. Трябва да побързаме, за да стигнем навреме до Сейнт Джилс Фийлдс, за да си намерим добри места. Сложили са бесилките там, защото е по-просторно, отколкото в Тайбърн, и ще се съберат повече хора.

Докато помагаше на Розамунд да се облече, Хени продължи да бърбори, без да забелязва едносричните отговори на младата господарка.

Розамунд хапна само няколко хапки, но изпи до дъно канчето с разредена бира. При мисълта какво я очаква още отсега й се гадеше. Облече златножълтата рокля от дамаска, уви се в наметка с качулка и слезе в залата.

Точно когато стигна до края на стълбището, сър Франсис влезе откъм улицата.

— Браво на вас, точна сте. Каретата чака пред входната врата. Да побързаме, защото улиците вече са пълни с хора. Скоро няма да можем да минем.

Той сложи ръка на гърба й и я поведе уверено навън. Урсула, която вече седеше в каретата, потупа мястото до себе си.

— Седнете тук, мила.

Розамунд я послуша и сър Франсис се настани срещу двете дами. Каретата на семейство Уолсингъм съвсем не беше луксозна — седалките бяха от просто дърво, прозорчетата бяха наполовина закрити с кожени завески и макар че кочияшът караше бавно, друсането беше толкова силно, че пътниците се побояха да не им изпадат зъбите. Розамунд бутна кожената завеска настрана и се загледа в човешкото море, което се движеше успоредно с каретата. Бащи носеха малките деца на раменете си, млади мъже и жени си бъбреха весело или си подпяваха, продавачи носеха бъчвички с пиво. Стари жени, пременени в празничните си дрехи, бързаха напред, повели малки деца.

Вонята на немити тела живо й напомни за публиката в театъра и на арената за борба с диви животни. Добре, че на колана й висеше възглавничка с аромати. Лейди Уолсингъм закри носа си с кърпичка, напоена с лавандула, а сър Франсис се наведе и спусна завеската.

Най-сетне каретата спря пред къща в Холборн. Сър Франсис слезе пръв и помогна на съпругата си. Човешкото множество наоколо се вълнуваше и шумеше, ала каретата бе спряла точно пред входната врата и я отделяше от бързащите хора.

Докато държавният секретар водеше жена си по стъпалата, Розамунд скочи от каретата. Сър Франсис се обърна и й нареди кратко:

— Последвайте лейди Уолсингъм на горния етаж.

Розамунд влезе след Урсула в голяма, оскъдно обзаведена стая с високи прозорци, гледащи към улицата. Урсула се изправи до един прозорец.

— Вижда се много добре. Елате, Розамунд, застанете до мен.

Макар че цялото й същество се противеше, Розамунд застана до прозореца и се загледа към зелените площи на Сейнт Джилс Фийлдс. Бесилките се издигаха точно в средата, издигнати върху каруца. Към тях водеше дървена стълба. Наблизо беше запален буен огън, над който висеше огромен котел с вода. Защо, за бога, е нужен огън и гореща вода? — запита се безпомощно Розамунд. До бесилките стоеше маскиран мъж, от двете му страни бяха застанали помощниците му. Огромното множество се люлееше и шумеше по улиците, хората постепенно се разпръсваха по поляните и обкръжаваха бесилките.

— О, сестро, вече си тук! Много добре.

Томас влезе в стаята, придружен от няколко непознати мъже. Кит Марлоу днес изглеждаше още по-пиян от вчера. Мъжете образуваха полукръг пред прозорците и Розамунд бе изтласкана толкова напред, че коленете й се опряха в дървената пейка.

Ревът на множеството се усили. Розамунд се огледа и видя процесията, с мъка пробиваща си път през редиците зрители. Бяха седем каруци, теглени от коне, на всяка каруца стоеше овързана с дебели въжета фигура. Пред и около тях маршируваха копиеносци с протегнати копия. Начело на процесията вървеше херолд и непрекъснато надуваше тромпета си в призив към любопитното множество да освободи пътя.

Розамунд осъзна, че няма как да се отдръпне. Беше принудена да изтърпи докрай. Сцената, която се разгръщаше пред очите й, я омагьоса.

— Пръв ще е Балард — рече Томас и посочи висока фигура, облечена в риза от грубо платно, която пазачите тъкмо сваляха от каруцата. Двамата помощници на палача подхванаха безпомощния човек и го повлякоха към каруцата, като го държаха с лице към тълпата. Мъж в черна роба с яка на протестантски свещеник се приближи към осъдения с библия в ръце.

— Довели са доктор Уайт, за да ги накара да се покаят — отбеляза доволно сър Франсис. — Добрият доктор е много усърден във верското учение. Кралицата намира проповедите му за много поучителни.

— Да се надяваме предателите да споделят мнението ви — отбеляза с лека ирония един от присъстващите.

Протестантският свещеник започна проповедта си и множеството замлъкна. Осъденият изслуша свещеника, без да каже дума, но когато докторът го изгледа очаквателно, вдигна ръка и се прекръсти. Тълпата зарева неодобрително, а когато помощниците на палача извлякоха Балард на подиума с бесилките, се разнесоха ликуващи викове. Палачът лично надяна примката на шията му. После ритна столчето под краката му. Обесеният се завъртя във въздуха.

Палачът пристъпи към него с вдигнат нож. Розамунд проследи с вцепеняващ ужас как маскираният мъж отряза гениталиите на висящия на бесилката. Той изпищя задавено, а когато разпориха корема му и измъкнаха вътрешностите, викът му се извиси до небесата. Стана й зле и тя притисна ръка върху устата си. Искаше да отмести поглед, но нещо я принуждаваше да гледа. Свалиха тялото от бесилката и го разсякоха на четири части. Тогава Розамунд разбра за какво е котелът с вряща вода. Помощниците на палача хвърлиха нарязаните части във водата!

Точно под прозореца някакъв мъж продаваше топли пайове, наредени върху голяма табла, окачена на шията му, и възхваляваше стоката си с пълен глас, за да надвика рева на тълпата. Миризмата на месо я удари в носа и тя се олюля. За малко да падне, но мъжът зад нея я подкрепи.

— Дамата ще припадне! Направете й място!

Кит, чието лице бе придобило землистозелен тен, подаде ръка на Розамунд и я издърпа от прозореца. Тя се отпусна на едно столче, все още притиснала ръка върху устата си. Тълпата продължаваше да крещи ликуващо, докато бесеха следващите осъдени. Не беше нужно да гледа, за да си представя какво се случва навън.

— Тилни умря достойно — отбеляза непознат мъжки глас, когато спектакълът завърши и всички се отдръпнаха от прозорците. — Жалко, че Бабингтън загуби съзнание и се наложи да го влачат.

Розамунд си представи как изглеждаше Антъни Бабингтън и се разтрепери. Красив млад придворен, изискан, елегантен, любезен. А сега представляваше само парчета месо, които се варяха в котела. Дали Уил го е видял как умира? Уил, който се представяше за негов приятел, а после го предаде?

— Не разбрах какво каза Тилни — продължи Томас и започна да налива вино от гарафата на масичката.

— След като доктор Уайт произнесе проповедта си, той заяви: Аз съм дошъл тук, за да умра, уважаеми, а не да обсъждам „верски въпроси“. Наистина достойно, не намирате ли?

— Прав сте, но по-добре да се бе разкаял — отвърна недоволно сър Франсис и пое чашата от ръцете на Томас. — Налейте малко вино и на Розамунд, Томас, че ей сега ще припадне.

Томас огледа учудено бледото лице на сестра си и й подаде пълна чаша.

— Не ти ли е добре?

— Подобни представления не са за всеки, Томас — намеси се укорително Урсула и отиде при Розамунд. — И аз трудно издържах до края. — Улови ръцете на Розамунд и започна да ги разтрива. — Беше необходимо да сте тук, мила моя, но очевидно не биваше да стоите до прозореца.

Розамунд трепереше с цялото си тяло. Отпи голяма глътка вино и се поуспокои, но знаеше, че сцените от този ден ще я преследват до края на дните й. Хвърли плах поглед към Кит, който се бе облегнал на стената и се взираше с празен поглед пред себе си, и му кимна.

— Отивам да съобщя на кралицата как преминаха екзекуциите — рече сър Франсис и забърза към вратата. — Вие, Томас, ще отведете лейди Уолсингъм и сестра си на Ситинг Лейн, след като тълпата се разпръсне. Каретата чака долу.

Томас очевидно не беше особено въодушевен от това нареждане, но се поклони в знак на съгласие. Един след друг мъжете напуснаха къщата, убедени, че държавният секретар ще осъществи плановете си. Накрая останаха само Кит и Томас.

— Според мен вече е по-спокойно и можем да тръгваме, мадам. — Томас се извърна от прозореца, откъдето бе наблюдавал улицата. — Хората се разотидоха. Околните кръчми са препълнени. Смятам, че ще се приберем без произшествия.

— Много добре. Достатъчно дълго време прекарах на това ужасно място. — Урсула се уви в наметката си. — Розамунд, скъпа, скоро ще си бъдете вкъщи. Там е тихо и спокойно и със сигурност ще се почувствате по-добре. Трябва възможно най-бързо да забравите какво сте видели.

Розамунд поклати глава.

— Никога, мадам.

Тя се изправи, трепереща от гняв, че Урсула я е принудила да присъства на страшния спектакъл. Още повече я гневеше, че дамата очевидно щеше да се отърси от преживяното много по-бързо от нея. В момента не искаше нищо друго, освен да се върне в Скедбъри, да се скрие в стаята си и да си ближе раните, докато се успокои. Да се махне от Лондон и от Ситинг Лейн.

— Идваш ли с нас, Кит? — попита Томас, докато оправяше късата си наметка. — В каретата има достатъчно място… разбира се, ако позволите, лейди Уолсингъм.

— О, нямам нищо против. Не се познавам с вас официално, мастър Марлоу, но съм чувала от съпруга си, че пишете пиеси — отговори небрежно Урсула, докато опъваше елегантните си ръкавици от козя кожа.

Кит се насили да каже няколко учтиви думи. В момента единственото му желание беше да се свре в най-тъмния ъгъл на някоя кръчма и да пие до безсъзнание.

— Моля да ме извините, мадам, оценявам високо любезното ви предложение, но имам други задължения.

Кимна кратко на Томас и излезе навън, като се олюляваше.

Томас очевидно се ядоса, но не беше в състояние да го спре. Придружи дамите до каретата и се качи след тях.

Щом се прибраха в сигурния дом на Ситинг Лейн, Розамунд направи единственото, което можеше да й помогне да прогони ужаса на деня. Бавно и съзнателно нарисува обесването във всички подробности. Не пропусна нито една дреболия. Запечата на хартията и вдигащия пара котел, и кръвта по ножа на палача, извадените вътрешности и изкривеното от смъртна болка лице на Балард. Когато свърши, падна на леглото и заспа като мъртва.

Урсула я събуди късно следобед.

— По-добре ли сте вече, Розамунд? Спахте дълго.

Розамунд седна в леглото. Чувстваше се леко замаяна, крайниците й тежаха като олово.

— Да, благодаря, мадам. Не знам защо, но бях много уморена.

Ала Урсула не я чу. Бе забелязала рисунката й и се взираше в нея с разширени от ужас очи.

— Нарисували сте всичко… какъв кошмар… Какво ви е прихванало?

— Исках да разбера какъв е смисълът на онова, което преживях. Единственият начин е да го нарисувам — обясни просто Розамунд и стана. — Съжалявам, ако съм ви уплашила.

— Наистина ме стреснахте. Тази рисунка е… неприлична.

— А не смятате ли, мадам, че тазсутрешните публични екзекуции бяха много повече от неприлични?

Урсула я огледа намръщено.

— Тонът ви изразява неуважение, но аз ще ви извиня, защото видях как страдахте. Ако знаех колко ще ви натоваря, щях да ви спестя част от гледката.

Внезапно Урсула се усмихна почти ласкаво.

— Е, добре, да не говорим повече за това. Скоро ще се успокоим. За вечеря ще имаме гости, затова ви моля да облечете роклята от розово кадифе и да украсите косата си с онзи хубава сребърен накит на майка ви. Ще ви изпратя Хени.

Тя се наведе и целуна Розамунд по челото.

— Няма нищо, мило мое момиче. Днешната гледка беше неприятна, съгласна съм, но всичко свърши и е по-добре да го забравим. Хени ще дойде веднага.

Урсула взе рисунката и отново я огледа с отвращение.

— Не бива да я оставяме тук.

Нави листа на руло и го отнесе със себе си.

Розамунд много искаше да възрази, но реши, че достатъчно е настроила лейди Уолсингъм срещу себе си. Не очакваше с нетърпение предстоящата вечер, но беше гостенка в тази къща и нямаше право да откаже на домакинята да участва в официалната вечеря.

Хени се появи само след минута. Лицето й беше смъртнобледо и по изключение устата й дълго остана затворена. Накрая обаче не издържа и попита плахо:

— Гледахте ли екзекуциите, мистрес Розамунд?

— Да, но само в началото. — Розамунд стоеше с гръб към нея, за да може момичето да затегне корсажа на розовата кадифена рокля. — Оказа се, че стомахът ми не издържа дълго на подобни гледки.

— И моят не издържа, мистрес Розамунд — съобщи с видимо облекчение Хени. — Стана ми зле, повърнах си цялата закуска. Хората наоколо ми се надсмиваха. — Тя приглади с опитна ръка диплите на роклята над обръчите и посегна към четката за коса.

Розамунд седна на ниското столче и разпростря внимателно полите си. Хени изчетка косата й, докато заблестя като излъскана мед, и закрепи накита по средата на челото. Розамунд се огледа в огледалото от ковано сребро и остана много учудена от себе си — изглеждаше както обикновено. Очакваше, че ужасът от сутринта я е белязал завинаги. В този момент вратата се отвори и тя забрави неприятните мисли.

— Скъпа моя, искам да сложите това. — Лейди Уолсингъм се усмихна сияйно и окачи на шията й сребърна верижка с перла. — Добавете и коланчето, за да подчертае тънката ви талия. — И подаде на Хени нежен колан от преплетени сребърни нишки.

Розамунд стана от столчето и Хени пристегна колана.

— Много сте добра с мен, мадам.

Въпреки потиснатостта си младата жена се зарадва искрено на перлата и на красивия колан. С тях тоалетът й ставаше съвършен.

— Много държа тази вечер да изглеждате особено добре. — Урсула отстъпи крачка назад и я огледа изпитателно. — Много сте красива, скъпа. И роклята, и допълненията ви отиват. Е, ако сте готова, да слизаме. Гостите вече ни очакват.

Първото лице, което Розамунд забеляза на влизане в салона, беше на сър Роджър Аскю. Той беше стар приятел на семейството и тя не се изненада, че е дошъл да вечеря на Ситинг Лейн. Въпреки това веднага си зададе въпрос: има ли връзка между присъствието му и желанието на Урсула да облека розовата рокля и да сложа накитите?

Розамунд застана пред гостите и направи реверанс. Освен сър Роджър присъстваха още двама мъже, единият от които й беше познат: Томас Уотсън. Той се поклони и я поздрави с непринудена усмивка.

— Отдавна не сме се виждали, мистрес Уолсингъм, но, доколкото чух, сте били на север. Позволете да ви представя съпругата си, мистрес Ан.

Розамунд се поклони пред пълничка дама, доста по-възрастна от нея, а и от мистър Уотсън. Редом с духовития, малко грубичък Томас Уотсън, който изпълваше помещението с присъствието си, Ан Уотсън изглеждаше дребна и почти безцветна. Сигурно й е трудно да живее в сянката на мъжа си, помисли си Розамунд и се усмихна съчувствено. Ан й отговори с плаха усмивка и прошепна няколко думи за поздрав.

— Сигурно помните, сър Роджър, Розамунд — прозвуча настойчиво гласът на Урсула.

— Да, разбира се. — Розамунд се обърна към него, направи реверанс и сведе поглед. — Сър Роджър.

— Много се радвам да ви видя отново, мистрес Розамунд. — Мъжът взе ръката й и я отведе настрана. — Доколкото разбрах, били сте в имението си в провинцията.

— Да, живея при брат си. Вчера дойдохме в Лондон.

Сър Роджър кимна и лицето му помрачня.

— Сигурно сте присъствали на екзекуциите тази сутрин…

Розамунд го погледна и отговори откровено:

— До края на живота си ще съжалявам, че отидох, сър.

— Разбирам ви напълно. Аз отказах да присъствам на този нерадостен спектакъл, но ми разказаха, че не са пропуснали нито една жестокост.

— Спокойно, Роджър, заговорниците, които ще си получат заслуженото утре сутрин, ще имат по-добра съдба — намеси се сър Франсис, който очевидно бе слушал разговора им. — Днес следобед разговарях с кралицата и като чу за жестоката процедура, тя се разпореди останалите да висят на бесилката, докато умрат, и едва после да ги нарежат на парчета.

— Моля ви, сър Франсис, да не говорим повече за това — рече с треперещ глас мистрес Уотсън. — Толкова е страшно…

— Права сте, мадам, страшно е, но е напълно законно. Публичните екзекуции са предназначени да плашат хората, които замислят предателство. Те са необходими за сигурността на държавата.

— Много сте бледа, мистрес Розамунд — пошепна съчувствено Роджър. — Темата явно ви ужасява.

— Няма по-страшна тема, сър.

— Права сте. — Той огледа извърнатото й лице и предложи с усмивка: — Хайде да си говорим за по-приятни неща. Искате ли да ми разкажете за дома си? Скедбъри се казваше, нали?

— Мисля, че сър Роджър би искал да се поразходи в градината, Розамунд. — Урсула отвори вратата към терасата. — Ще седнем на масата след четвърт час, но мисля, че малко свеж въздух ще ви се отрази добре. Вечерта е прекрасна.

Розамунд кимна. Подозрението й се задълбочи. Урсула бе замислила нещо и вървеше към целта, без да проявява деликатност. Младата жена се обърна към придружителя си и се насили да се усмихне.

— Желаете ли да се поразходим в градината, сър?

— Не мога да си представя нищо по-радващо от вашата компания, Розамунд — усмихна се той и се поклони галантно.

Има добра усмивка, отбеляза наум Розамунд. Зъбите му бяха равни и здрави, а леките бръчици от смях около очите смекчаваха иначе тъжното му и сериозно лице.

— Ласкаете ме, сър.

Розамунд кимна и излезе пред него в градината. Озоваха се в лабиринт, по-малък от този в Чартли, но по-сложен. В средата се издигаше статуя на Амур с опънат лък.

— Ходили ли сте в лятната къща на сър Франсис? — осведоми се сър Роджър, когато тръгнаха по тясната алея.

— Не. Дори нямах представа, че притежава лятна къща.

Розамунд спря пред статуята. Неловкостта й нарастваше. Имаше чувството, че трябва да предотврати нещо, но не знаеше какво. Не можеше да отклони предложение, което не й беше направено, а и не й се вярваше, че сър Роджър иска да й предложи брак. В Лондон имаше предостатъчно жени, които биха се радвали да станат лейди Аскю. Той беше богат, симпатичен, от добро семейство, с добро положение в обществото. Надали се интересуваше сериозно от обезчестена девойка като нея, която нямаше да му донесе зестра.

По-добре да потърси неутрална тема за разговор.

— Ще се върнете ли отново в Нидерландия, сър Роджър?

— Не, не мисля. Имам работа тук. Къщата, която строя, имението в Шропшир… Две години бях изоставил всичко и сега трябва да се погрижа за имотите си. Управителите се оказаха ненадеждни. Персоналът има нужда от здрава ръка.

Той въздъхна и лицето му потъмня. След малко разтърси глава и се обърна към нея.

— А вие кога ще се върнете в Скедбъри?

— Скоро. Очаквам брат ми да ми съобщи кога ще си заминем.

Розамунд обиколи статуята. Сър Роджър не я последва. Просто стоеше и я наблюдаваше.

— Трябва ми жена — съобщи делово той, без да го увърта.

Розамунд спря и отговори с измамна лекота:

— Мога да си представя, че съпругата ви ви липсва.

— Да, липсва ми — кимна той и лицето му се затвори. — Да се връщаме в салона — добави почти беззвучно и тръгна пред нея към отворената врата.

Розамунд не разбра дали го е разочаровала, или разгневила. Ала той не й бе задал директен въпрос, затова не се чувстваше виновна. Очевидно Урсула и сър Франсис го окуражаваха да й направи предложение. Очевидно бяха сигурни, че тя с радост ще приеме това страхотно предложение, след като не бе достойна дори за много по-лош жених. Сър Роджър вероятно бе очаквал веднага да чуе съгласие. Тя изпитваше добри чувства към него… по-точно, той не я отблъскваше с нищо. Да, беше доста по-възрастен, но младите жени често се омъжваха за мъже, които можеха да им бъдат дядовци. По волята на семействата си, разбира се. Сър Роджър изглеждаше много по-добре от повечето мъже на неговата възраст. Държеше се с достойнство и излъчваше спокойствие и увереност.

Какво ще стане, ако се омъжи за него? Ще има ли страст помежду им? Този мъж не изглеждаше способен на страст. Тя си припомни бързите, пламенни, изпълнени с диво желание мигове с Уил и усети тръпки в долната част на тялото си.

Урсула я повика строго от салона. Розамунд стисна зъби, за да се овладее, и се върна при гостите.

26

Сър Еймиъс Полит влезе в Хамптън Корт през речния пристан. Официалният кралски кораб очакваше своята господарка на брега. Хладният бриз развяваше кралския флаг. Пътека от червеникави плочки се виеше между могъщи дъбови и букови дървета и водеше към обширния комплекс на летния дворец.

Полит тръгна с бързи крачки по пътеката. Елени от кралското стадо пасяха спокойно, разпръснати по моравата. Той не се радваше на предстоящата аудиенция, но съзнаваше, че тя е необходима. Кралицата беше длъжна да проумее фактите. Мина през масивната арка и влезе във външния двор. Хора тичаха насам-натам — пратеници, слуги, стражи. Никой не обърна особено внимание на облечения в черно сър Еймиъс. Часовникът високо на стената показваше десет. Кралицата го очакваше в десет и половина. Не му оставаше много време, затова ускори крачка и се заизкачва по широкото каменно стълбище към двореца.

Полит познаваше добре Хамптън Корт. Мина бързо покрай опашката от просители, наредила се в преддверието на коронния съвет. Зад затворената врата заседаваха хората, целунати от съдбата, които имаха възможност да правят услуги на простосмъртните.

Херолди крачеха тържествено по коридорите и извикваха имената на търсените придворни и посетителите. В края на коридора Полит се обърна наляво и влезе в огромна приемна, пълна с придворни. Отиде право до двойната врата в другия край на помещението и каза нещо на пазача, който моментално отвори вратата и отстъпи настрана.

Полит влезе във второто преддверие. За да стигне до Нейно величество, човек трябва да минава поне по двайсет мили на ден, помисли си с лека подигравка той. Прекоси преддверието и отново каза няколко думи на камерхера, който този път не го пропусна, а сам влезе в следващата стая.

След минута се върна, придружен от лейди Шрузбъри.

— Нейно величество ще ви приеме в частните си покои, сър Еймиъс — съобщи делово дамата, придружи го до вратата и го пропусна да влезе, без да каже името му.

Елизабет седеше зад отрупано с документи писалище. Работеше от пет сутринта и очите й бяха уморени от продължителното четене.

— Добре дошли, сър Еймиъс.

— Мадам. — Мъжът коленичи и свали шапка.

— Станете… станете — махна нетърпеливо Елизабет и също се изправи. — Как е братовчедка ми?

— Шотландската кралица е в сравнително добро здраве, мадам. Все така не признава, че е била осведомена за заговора. Отрича да е водила кореспонденция с Бабингтън. Даже когато й връчихме клетвената декларация на секретаря й, с която Дьо Нау потвърждава истинността на писмото на Бабингтън, тя продължи да упорства. Съвсем спокойно твърди, че не е знаела нищо за лошите намерения на заговорниците спрямо Ваше величество.

Полит направи кратка пауза и продължи с твърд глас:

— Аз съм на мнение, че е невъзможно да запазим сегашното положение. Ако лейди Мария остане в Чартли, мадам, аз не мога да поема отговорност за нея. Мястото е открито, леснодостъпно. Чартли е провинциално имение и в никакъв случай не може да се определи като затвор. Ако ще остана личен пазач на кралицата, моля да я изпратите в истински затвор.

Елизабет застана до прозореца и се загледа към просторния парк. Мълчанието се проточи почти пет минути. Полит не си позволи да го прекъсне.

Кралицата заговори, без да се обърне към посетителя:

— От всички страни ме притискат да предприема решителни действия по случая с шотландската кралица. Коронният съвет желае да обвиня братовчедка си в държавна измяна, парламентът ме умолява да го сторя. Даже простолюдието го иска. Но Мария все още е част от моето семейство. Тя е действаща кралица и политическите последствия са непредвидими.

Тя мълча още пет минути, преди да продължи със значително понижен глас, но все пак ясно разбираемо:

— Ако я отстраним по друг начин… ако стане някоя злополука, кралицата и страната ще се отърват от този толкова сложен проблем. Не би било трудно да се предизвика такова произшествие, нали, сър Еймиъс? То би било най-голямата услуга, която човек може да окаже на своята владетелка и на страната си…

За момент Полит помисли, че слухът го е измамил. Кралицата го молеше да убие Мария Стюарт!

— Аз съм слуга на бога, мадам. С едно такова деяние ще застраша безсмъртната си душа — отговори той с типичното си сковано достойнство. — Готов съм на всичко, за да служа на своята кралица, но никога няма да убия.

— Е, добре, сър Еймиъс — въздъхна Елизабет. — Нашият разговор никога не се е състоял.

— Разбира се, мадам. — Полит изчака малко и продължи твърдо: — Нужно е да помислите за по-сигурен затвор, мадам. Ако католиците от Севера се обединят с шотландските католици и ни нападнат, няма да можем да се защитим. Понеже не мога да гарантирам, че ще опазя затворницата си, ако не я преместите, аз съм принуден да се оттегля от поста си.

— Тази сутрин сте необичайно смел, Еймиъс. — Елизабет се обърна към него и вдигна високо грижливо изскубаните си вежди. — Първо отказахте да изпълните молбата на своята кралица, а сега ми поставяте ултиматум.

— Хвърлете ме в Тауър, ако желаете, мадам, но аз казвам само истината.

Елизабет се засмя безрадостно.

— Знам, че говорите каквото ви е на сърцето, и това ви прави надежден и честен служител. Ще обмисля искането ви много сериозно.

— Позволих си да съставя списък на възможните затвори, мадам. Знам, че не искате да видите лейди Мария в Тауър, но някое от местата в списъка със сигурност ще ви се види подходящо. Поне ще е лесно да го защитаваме, ако се наложи.

Полит извади от джоба на жакета си свитък и го сложи на писалището.

— Ще помисля.

Елизабет го освободи с кратко кимване. Полит се поклони почтително и се оттегли.

Кралицата седна отново зад писалището си и отвори свитъка. Съзнаваше, че е длъжна да изпълни искането на Полит. Въпреки осуетяването на заговора и екзекуцията на главните организатори страната си оставаше неспокойна, а оттук до бунта имаше само една крачка. Ако Мария избяга, това ще означава катастрофа — дори ако целта на братовчедка й не е да я убие, а само да я отстрани от трона. Ако Чартли наистина е достъпен, както твърди сър Еймиъс, нападение от Шотландия или от някое влиятелно католическо семейство от северните области лесно ще доведе до освобождаването на Мария.

Елизабет прочете внимателно списъка на Полит и показалецът й спря някъде по средата, Фънги. Кралска собственост сред пустошта на далечния Нортхамптъншир. Веднъж бе ходила там и запомни усамотения замък, издигнат на трудно достъпно възвишение с поглед към река Нене, заобиколен от всички страни с валове. Никой не би могъл да се приближи незабелязан. Крепостните стени и отбранителните кули бяха сигурна защита. Кралицата грабна звънчето от писалището и го разклати нетърпеливо.

Камерхерът се появи веднага.

— Ваше величество?

— Свикайте коронния съвет.

— Да, Ваше величество.

Уолсингъм и Бърли ще останат доволни, помисли си Елизабет. И поне за известно време ще престанат да й досаждат с тираничните си изисквания и обвинителните погледи. Лошото е, че този компромис няма да реши проблема. Коронният съвет ще продължи да настоява за съдебен процес. Сигурно няма да издържа дълго срещу съветниците си и парламента.

Мария Стюарт се уви в подплатен с кожи халат и огледа унило оскъдно обзаведените си покои в Чартли, където липсваха дори най-простото удобство. Влажните въглища в камината тлееха и не даваха топлина. Килимите бяха махнати, подът под краката й беше влажен. В края на септември времето беше мрачно, сиво и студено. Вятърът влизаше свободно през цепнатините и пламъчетата на свещите трепкаха непрестанно. Дамите й трепереха от студ, разтриваха измръзналите си ръце и се мъчеха да бродират.

Малкият скай териер се притискаше в полите на господарката си. Мария се наведе и помилва главичката му. Внезапно ушите на кучето щръкнаха, то се изправи и обърна глава към вратата. Кралицата не чуваше нищо, но разбра, че малкото куче е усетило как някой прекосява двора на път към къщата. Отварянето на входната врата потвърди предположението й.

Влезе сър Еймиъс, следван от двама войници. Както обикновено заговори без поздрав, с властен глас:

— Пригответе се за пътуване, мадам. Кажете на дамите си веднага да съберат личните си вещи. След около час ще ви преместим.

— Позволете да попитам къде? — попита Мария с обичайната си овладяност, която докарваше Полит до лудост.

— Не съм упълномощен да ви съобщя целта.

— А може ли да узнаем колко време ще трае пътуването?

— Подробностите също са тайна. Имате час да се приготвите, мадам.

Полит кимна и си отиде, следван от стражите.

Мария се загледа в слабия огън в камината. Трудно й беше да си представи, че може да има и по-лоши условия за живот от сегашните, но не си правеше илюзии. Не я преместваха, за да й създадат удобства.

— Моля ви, Шарлът, заемете се с приготовленията.

— Разбира се, мадам.

Шарлът скочи и се запъти към спалнята. Другите дами я последваха.

Полит се върна точно след час.

— Каретите са готови, мадам.

Той направи знак на стражите да натоварят багажа на кралицата и дамите.

— Последвайте ме.

В двора чакаха две карети. Мария взе малкия териер на ръце и се качи в първата. Слугините и багажът бяха сместени във втората. Мария облегна глава на кожената тапицерия и въздъхна уморено. Затвори очи и зашепна молитва, стиснала броеницата си. Незнайно по каква причина беше сигурна, че това е последното местене. По време на дългото си затворничество беше живяла на много места и копнееше да дойде краят. Щом трябваше да умре, по-добре това да стане скоро. Щом съдбата я е определила да стане мъченица, ще го приеме с достойнство.

След шестчасово мъчително пътуване по изровените пътища, каретите минаха през подвижния мост и влязоха във Фънги Касъл. Мария и дамите слязоха и се опитаха да раздвижат скованите си крайници. Като видя укрепленията и високите отбранителни кули, Мария изтръпна и отново зашепна молитви. Камъните бяха позеленели и влажни, паважът под краката й бе обрасъл с бурен. Какво окаяно място, каза си с болка тя. Надеждата за свобода я напусна.

— Последвайте ме, мадам — заповяда Полит и посочи тясна, висока порта в дебелия зид. Притиснала кучето към гърдите си, Мария го последва в мрачен коридор, извеждащ в голяма зала. Стените бяха украсени с кралския герб. Във всеки ъгъл стоеше страж. Подът излъчваше студенина. Полит прекоси залата и застана пред двукрила врата.

Мария остана приятно изненадана. Бе очаквала ледена затворническа килия, а се озова в просторни покои с големи стаи. В камината гореше буен огън, плочките на пода блестяха от чистота, килимите изглеждаха дебели и топли. Само че нямаше прозорци. Отникъде не влизаше естествена светлина.

— Как се казва това място, сър Еймиъс?

— Фънги Касъл. Надявам се тук да намерите всички удобства, мадам.

Полит отвори вратата към следващата стая — спалнята, където също беше топло и уютно, а леглото беше защитено от течение с дебели завеси. Ръководени от лейди Шарлът, слугите започнаха да внасят багажа на кралицата и дамите и да подреждат.

— Ще видя ли пак дневната светлина, сър Еймиъс? — попита Мария и пусна кучето на пода.

— Веднъж дневно ви е разрешено да се разхождате във вътрешния двор в продължение на час. — Полит изчака слугите да внесат всички сандъци и се запъти към вратата. — Ще ви оставя да си починете, мадам. Утре ще поговорим отново.

Ключът се превъртя в ключалката.

— Тук е доста по-приятно от Чартли, мадам.

Шарлът стоеше насред стаята и се оглеждаше.

— Да, скъпа. Оставя впечатление, че на пазачите им е омръзнало да ме карат да страдам — усмихна се леко Мария. — Боя се обаче, Шарлът, че тази на пръв поглед добра промяна не ме води към добро. — Тя посочи масата, на която имаше гарафа с вино, чиния със студено месо и самун хляб. — Явно това е вечерята ни, дами.

Кралицата свали наметката си, седна до огъня и се опита да стопли ледените си ръце.

— Желаете ли вино, мадам?

— Благодаря, Шарлът.

Мария изпи чашата до дъно и студеното й тяло лека-полека се затопли. След няколко минути стана и отиде в спалнята си. Слугите бяха поставили на стената кръст, а под него — любимия й молитвен пулт. Мария коленичи и раздвижи устни в безгласна молитва.

След няколко дни сър Франсис се върна на Ситинг Лейн след среща с кралицата и заседание на коронния съвет. Поздрави разсеяно жена си, седна начело на масата и кимна хладно на Розамунд, която влезе последна в трапезарията. Докато се хранеха, никой не говореше. Двете дами знаеха, че когато господарят на дома е толкова замислен, е по-добре да си мълчат.

Сър Франсис приключи набързо с яденето и се надигна.

— Моля ви, Розамунд, когато се нахраните, елате в кабинета ми.

Без да чака отговор, той излезе от трапезарията.

Урсула хвърли бърз поглед към Розамунд, подаде й десерта и заговори за маловажни неща. Розамунд, объркана и уплашена, хапна малко пудинг, извини се и забърза да види какво искаше от нея сър Франсис.

Когато влезе в кабинета му, той се бе задълбочил в документите си.

— Имам работа за вас, Розамунд. Седнете, моля. — И й посочи дървеното столче.

Розамунд седна, скръсти ръце в скута си и зачака.

— Днес следобед кралицата уведоми коронния съвет, че Мария Стюарт ще бъде обвинена в държавна измяна. Процесът ще се състои в новия й затвор, Фънги Касъл в Нортхамптъншир. Ще се върнете при Мария и ще изпълнявате същата функция като първия път. По време на процеса ще ми докладвате всеки ден кой какво говори, какви мисли изказва шотландската кралица, когато е сама с дамите си. По време на съдебния процес тя със сигурност ще отрича вината си, но искам да знам как ще се оправдава, когато е сама.

Това беше даже още по-лошо от предишното й предателство спрямо Мария. Този път животът на кралицата беше в опасност. Розамунд се взираше в побелелите си от стискане пръсти. Нима би могла да откаже?

— Как ще обясня дългото си отсъствие, сър? Минаха много седмици, откакто ме повикахте обратно.

— Предлагам да използвате религиозните си убеждения. Спокойно може да намекнете, че по време на престоя в Лондон сте била затворена и са ви подложили на физически мъчения. Дамите със сигурност очакват да чуят за страданията ви. Ако им кажете, че сте устояли на натиска, доколкото ви е възможно, и че накрая са решили да ви върнат отново при Мария, за да споделите участта й, ще ги убедите в искреността си.

Розамунд съзнаваше, че той казва истината. Мария проявяваше лековерие в много отношения.

— А как ще изпращам докладите си? — попита тя с глух, безизразен глас.

— Сър Еймиъс ще го уреди. Ще ви е по-лесно, отколкото в Чартли. Във Фънги Мария е обслужвана от личната прислуга на сър Еймиъс, храната й идва от кухнята на замъка. Ще имате достатъчно възможности да предавате писмата си на слугините.

Розамунд замълча. Не беше нужно да изрази съгласието си — държавният секретар не го и очакваше.

— Предполагам, че не цените особено високо задачата, която ви възлагам? — Сър Франсис опря ръце върху дъбовия плот. — Искам да ви напомня, че служите на кралицата. Вие работите за сигурността на Нейно величество и на кралството. Не мислете за нищо друго. Вие сте част от моите тайни служби, Розамунд, и ще играете ролята си, както се изисква от вас.

Розамунд отдавна не беше чувала тази острота в гласа му и не посмя да противоречи.

— Кога тръгвам, сър?

— Утре рано на разсъмване. Ще ви придружават моите лични охранители. За да изглежда така, сякаш се връщате при Мария като строго пазена затворница.

Розамунд се изправи и се поклони.

— Отивам да се приготвя, сър.

— Имам още един въпрос.

Сър Франсис й даде знак да седне отново и тя се подчини. Той я гледа мълчаливо, докато тя видимо се изнерви.

— Колко добре се познавахте с кавалер Дьо Вожиро?

Въпросът я улучи като отровна стрела. Само това не беше очаквала. Изчерви се, после пребледня, но не намери думи за отговор.

— Разбирам. Изразът на лицето ви издаде. Кавалерът ли е отговорен за случилото се с вас?

Замаяна, Розамунд поклати глава.

— Не, сър.

— Не ме лъжете — отвърна гневно държавният секретар. Острият му поглед я пронизваше. — Не е умно да ме лъжете.

Розамунд отново поклати глава.

— Не, сър, не беше той.

Отново настана мълчание.

— Е, добре — кимна най-сетне сър Франсис. — Но искам да знаете, че нито за минута не повярвах в приказките ви за някакъв си пътуващ артист. Няма да настоявам да ми кажете името на мъжа, който ви е обезчестил, освен ако не се окаже от полза за целите ми. Засега ще се задоволя да ви разпитам за това. — Той извади от купчината документи на писалището си лист хартия и й го подаде.

Розамунд се изненада още повече. Скицата, която бе направила на Арно и Агата. Нямаше спомен кога точно ги е рисувала, вероятно за да си убие времето — въпреки това рисунката беше пълна с информация. Двамата разговаряха, смееха се, бяха събрали глави, телата им се докосваха… Интимността се виждаше толкова ясно… Как не бе разбрала още в самото начало, че двамата са любовници?

— Знаех, че са стари приятели, а те били влюбени — прошепна поразено тя.

— И аз стигнах до това заключение. — Сър Франсис й взе рисунката. — Узнах от надежден източник, че кавалерът има стар спор с брат ви, по-точно със семейство Уолсингъм. Усещали ли сте заплаха в поведението му?

Розамунд си представи как бе нарисувала Арно и въздъхна.

— Не пряко, сър — опита се да обясни тя. — Той ме ухажваше, но не си позволи нищо нередно.

А може би да? Обичайните придворни задевки вероятно изключваха тайни целувки и наелектризираща телесна близост. Но това беше само началото. Нямаха време да стигнат по-далеч.

— Какво означава не пряко?

Агата й внушаваше, че тези игрички са напълно в реда на нещата. Но самата тя никога не ги играеше. Дори с Арно. Никога на публично място.

Изведнъж Розамунд си спомни какво бе казала Агата през онзи ужасен ден на прогонването й от двора, когато двамата с Арно минаха под прозореца на стаята й.

„Направих, каквото ме помолихте. Окуражавах я.“ И още нещо. Розамунд се напрегна да си спомни точните думи. Точно така. Агата бе казала: „Не е моя вината, че тя реши да изпробва уроците ви с друг мъж.“

— Е? — Сър Франсис бе впил поглед в нея, сякаш можеше да прочете мислите й. — Какво означава „не пряко“, Розамунд?

— Означава, че той може да ме е заплашвал, но аз не съм го разбрала, сър — отвърна тя и спокойно срещна погледа му.

— Аха. Е, поне сте честна. Тогава бяхте наивна и глупава. Лесна плячка за хищник като този тук — Палецът му се плъзна по лицето на Арно. — Радвайте се, Розамунд. Научих, че съпругата на кавалера починала от много… некрасива смърт.

— Какво означава това? — попита Розамунд с разширени от ужас очи.

— Намерили трупа й в обора при кравите. Състоянието на тялото й показвало доста… грубо отношение. Официално било обявено, че дамата е починала от родилна треска. — Сър Франсис говореше делово, сякаш ставаше дума за мъртва котка, намерена на улицата.

Розамунд не се осмели да попита кой му е дал тази информация, но не постави под съмнение истинността й.

— Томас знае ли?

— Не. Моля ви да не споменавате познанството си с кавалер дьо Вожиро в присъствието на брат си. Аз лично ще се погрижа за французина. Не желая Томас да приеме случилото се с вас като оправдание, за да си разчисти старите сметки с кавалера. В момента ми е нужен за по-важни работи. Разбрахме ли се?

— Да, сър — отговори просто Розамунд, смаяна от разкритията му. Каква глупачка съм била, каза си горчиво. Толкова жадна за признание, че бе паднала слепешката в капана. Никога вече нямаше да допусне да й се случи нещо подобно, но тази увереност не подслаждаше горчивия вкус на манипулацията. Много искаше да знае защо Томас има стари сметки за уреждане с кавалера. Един ден все ще успее да го накара да си признае.

— Вървете си и се подгответе за пътуването.

Розамунд направи реверанс и напусна кабинета на държавния секретар.

Пътуването до Нортхамптъншир продължи цели три дни и Розамунд имаше много време за размисъл. Наистина ли кавалерът е искал да й навреди? Наистина ли Агата съзнателно се е стремила да я поднесе на любовника си на сребърна табла? Струваше й се невъзможно. Абсурдно. Въпреки това Розамунд не можеше да се отърси от чувството, че са я измамили. Колкото пъти си представяше срещите с Арно и Агата, толкова повече предположенията се превръщаха в убеденост.

Братовчед й бе казал, че лично ще се погрижи за кавалера. Розамунд съзнаваше, че отмъщението, което биха могли да упражнят тя и брат й, не може да се сравнява ни най-малко с методите на сър Франсис. Затова реши да не мисли за Арно. Следващите дни щяха да изискват цялото й внимание.

Вечер отсядаха в домове на хора от семейство Уолсингъм — някои скромни, други заможни. Отнасяха се към Розамунд с уважение, сякаш беше важна личност, и тя започна да гледа на себе си с други очи. Следобед на четвъртия ден на хоризонта се появи Фънги Касъл, възправен гордо върху самотния хълм. Розамунд се уплаши. Предстоеше й да влезе в царство на средновековни сенки и страшно минало.

Когато минаха под падащата решетка, тя се разтрепери, но веднага се укори за глупостта си. Бе дошла тук с конкретна мисия и беше длъжна да я изпълни. Вътрешният двор беше влажен и мрачен, залязващото слънце хвърляше дълги сенки върху високите укрепления.

Полит излезе да я поздрави.

— Елате да разменим няколко думи, преди да ви отведа при лейди Мария.

Въведе я в кръгла стая, която някога вероятно е била предназначена за стражите на двореца. В камината гореше буен огън. Розамунд получи чаша медовина с подправки, която сгря премръзналите й крайници.

— Както разбрах, сър Франсис желае да водите дневник за случващото се около предстоящия съдебен процес. Предполагам, че няма да ви е трудно да криете записките между рисунките си и те няма да правят впечатление никому. Всяка сутрин, докато Мария закусва с дамите си, слугините влизат в спалните да изпразнят нощните гърнета и да оправят леглата. Ще слагате написаното под възглавницата си и слугините ще го вземат.

Розамунд отпи голяма глътка медовина.

— Кралицата очаква ли ме?

— Не. Сметнах за по-умно да я изненадаме. Като не е предупредена, няма да има време за съмнения. От тук нататък всичко зависи от вас. Убедете я във верността си.

— Разбирам. — Розамунд остави празната чаша. — Мисля, че е време да отидем в покоите на кралицата, сър.

— Разбира се. — Двамата прекосиха голямата зала и се изкачиха по стълбището към стаите на Мария. Полит почука кратко и влезе, без да чака разрешение. — Добър ден, мадам, водя ви познато лице. Мистрес Фицджералд бе освободена от затвора и помоли отново да се присъедини към дамите ви. Нейно величество изпълни молбата й с надеждата присъствието й да допринесе за подобряване на положението ви. — Без повече обяснения, Полит се отдръпна назад и пропусна Розамунд да влезе в стаята.

Мария седеше пред огъня, териерът се бе сгушил в краката й. Шарлът остави библията, която четеше, и всички погледи се устремиха към влязлата.

Розамунд приближи и направи дълбок реверанс.

— Върнах се при вас, мадам, стига да ме искате.

— Как се отнесоха към вас, Розамунд?

След екзекуциите на Сейнт Джилс Фийлдс не беше трудно да си представи кралските затвори. Розамунд заговори с тих глас, с дълги паузи, сякаш не смее да разкрие истината докрай:

— Затвориха ме в Тауър, мадам, и ме държаха няколко седмици. Разпитваха ме. Опитах се да мълча, но… много ми беше трудно. — Падна на колене и продължи разкаяно: — Простете ми, мадам, ако неволно съм допринесла с нещо за влошаване на положението ви.

Мария се наведе, хвана ръцете й и я вдигна.

— Бедно дете, разбира се, че ви прощавам. Никой не би могъл да издържи на такъв натиск. Не съм очаквала това от вас, след като собственият ми секретар се поддаде.

Кралицата въздъхна тихо. Клетвената декларация на Дьо Нау я осъждаше почти толкова сигурно, колкото и писмото й до Антъни Бабингтън.

— Каквото и да сте казали, Розамунд, положението ми няма да се промени. Стига сме говорили за миналото. Шарлът ще ви покаже хубавите ни нови стаи. — Мария се засмя в смел опит да изглежда безгрижна. — Отдавна не ни е било толкова топло и приятно. И на вас ще ви хареса, ще видите.

Мария е овладяна както винаги, помисли си Розамунд. Ала от пръв поглед си личеше, че здравето й е разклатено. Изглеждаше ужасно отслабнала, имаше тъмни сенки под очите, бузите й бяха хлътнали. Някога изпънатите рамене сега бяха приведени като на старица. Въпреки това продължаваше да се смее на положението си. Намираше сили да коментира иронично добрите условия във Фънги, макар да знаеше, че неумолимо върви към смъртта. Розамунд отново се възхити на издръжливостта на царствената затворничка. Мария притежаваше непобедим дух.

— Елате, Розамунд — подкани я Шарлът. — Ще споделяте леглото с Дороти. — Отведе я в голямата спалня и посочи отсрещната врата. — Нашата спалня е свързана с тази на милейди. Една от нас бди при нея през цялата нощ. Лейди Мария сънува кошмари и страда от безсъние, затова иска да й четем или да се молим заедно. За нас ще е облекчение да има още един човек, с когото да споделяме тази задача. Това е леглото на Дороти. — Шарлът посочи голямо легло с пухена завивка и допълни: — Щом ви дойде редът, ще бдите до леглото на кралицата.

— Разбира се. За мен ще е чест.

В Чартли само кралицата имаше пухеник, а дамите трябваше да се задоволяват с дюшеци, натъпкани с конски косми и слама. По някакъв мрачен парадокс в този заплашителен стар замък бяха осигурени много повече удобства за Мария.

Сър Франсис бе казал на Розамунд, че шотландската кралица не знае нищо за предстоящия процес и ще научи едва когато пристигнат членовете на съда. Щеше да й е трудно да пази тайната, но като имаше предвид целия тежък товар, който бе принудена да носи, все някак щеше да се справи.

27

— Мадам, мой дълг е да ви съобщя, че процесът започва утре сутринта в осем в голямата зала. Съдът изисква да присъствате, за да отговорите на отправените срещу вас обвинения.

В продължение на няколко минути Мария не вдигна поглед от молитвеника си. Сър Еймиъс Полит стоеше на прага, без да помръдва. Още откакто я преместиха във Фънги, тя очакваше да я обвинят, но се стараеше да не мисли за неизбежното. Най-сетне вдигна глава и погледна своя пазач.

— Смятам да се защитавам срещу всички обвинения, сър. Разрешено ли ми е да имам адвокат?

— Не, мадам, за държавна измяна не се полага адвокат.

— Тогава лично ще се заема със защитата си.

Мария изглеждаше спокойна и напълно се владееше. Страничният наблюдател би си казал, че е равнодушна. Тя стана, отиде в спалнята си и затвори вратата. Коленичи пред молитвения пулт и се обърна с пламенна молба към своя Бог да й даде сили да се бори. Щом искат да я превърнат в мъченица, значи такава е Божията воля. Но няма да чуят от устата й признание за вина.

Въпреки облекчението, че вече не се налагаше да пази ужасната тайна, Розамунд знаеше, че истинската й работа едва сега започва. Трябваше да измисли начин да изпълнява всичко, което се очакваше от нея, без да казва най-важното. Мария Стюарт бе обвинена в държавна измяна и щеше да умре, независимо дали докладите на Розамунд потвърждаваха вината й, или не. Значи трябваше да намери начин да освободи съвестта си от товара на шпионирането и същевременно да задоволи държавния секретар.

Тази нощ бе нейният ред да бди над спящата кралица. Имаше предостатъчно време да запише случилото се през деня в дневника, който водеше за сър Франсис. Единствено огънят в камината осветяваше стаята. Нищо от онова, което бе записала, не би могло да утежни положението на шотландската кралица. Все още можеше да бъде откровена и честна и да си запази измамите за по-късно. Описа спокойствието, с което Мария бе посрещнала вестта за процеса, и дългите й молитви след това. Разказа как е преминал остатъкът от вечерта: нищо незначещи разговори, молитви, игри. Завърши с описание на мирно спящата кралица, видимо спокойна въпреки предстоящия процес. Когато свърши, Розамунд отиде в спалнята на дамите и пъхна листа под възглавницата си. После се върна отново до леглото на Мария.

Кралицата продължаваше да спи. Розамунд седеше пред догарящия огън с полузатворени очи и, както често се случваше в последно време, мислеше за кавалера и Агата. Все още трепереше при мисълта колко лесно я бяха водили за носа. Дали Арно е имал намерение да я използва и захвърли, за да отмъсти на Томас? От една страна, това й изглеждаше невероятно, от друга обаче, като си представеше лицето му — тръпките около устата, странния пламък в очите, — започваше да мисли, че е напълно възможно. Много по-радващи бяха мислите за Уил и тя даваше воля на фантазиите и желанията си. Със сигурност щеше да го види отново, това беше неизбежно. В момента той най-вероятно работеше по задача, поставена от държавния секретар, и нямаше да му е трудно да разпита къде е тя и какво прави. Щом този кошмар свърши, двамата със сигурност ще се намерят.

Кралицата се размърда неспокойно и се надигна с вик.

— Слава на Господа в небесата!

Розамунд скочи и се приближи към леглото.

— Искате ли да ви донеса нещо, мадам?

Мария се надигна и Розамунд побърза да оправи възглавниците, за да може кралицата да се облегне удобно.

— Малко вино, Розамунд, и ми донесете псалтира.

Розамунд изпълни желанията й и отново се настани на ниското столче пред огъня. Мария чете мълчаливо в продължение на час, после отпусна глава на възглавниците и отново заспа. Розамунд вдигна псалтира, който бе паднал отворен върху завивката, и го сложи на масичката до леглото. Настани се удобно пред огъня и очите й скоро се затвориха.

Мария се събуди преди разсъмване. Повика я и Розамунд скочи виновно.

— Простете, мадам, май съм заспала.

— Така и трябва, скъпа — усмихна се топло Мария. — Страдам от угризения на съвестта, че държа дамите си будни през цялата нощ, но вашето присъствие наистина ме утешава. Без тази утеха не бих могла да спя.

— Ще ви извадя халата, мадам. — Розамунд отвори гардероба, откачи подплатения с кожи халат и го отнесе до леглото.

Мария отметна завивката и стана. Уви се в топлата дреха и въздъхна доволно. После коленичи пред пулта за утринната си молитва. Розамунд отиде в спалнята на дамите и повика слугите да донесат вода и закуска.

Сър Еймиъс се появи малко преди осем, готов да отведе подсъдимата в голямата зала. Както обикновено, Мария беше облечена в черно, с тясна яка от сребърна дантела. Косата й бе скрита под черно боне, броеницата висеше на кръста й.

— Готова съм, сър Еймиъс. Надявам се, че на дамите ми е позволено да ме придружат?

— Да, мадам, ще тръгнем всички заедно.

Малката група мина по коридора и слезе по стълбището в залата. В задната й част беше издигнат подиум, на който седяха съдиите в две редици. Столът, предвиден за Мария, бе поставен пред масата, отстрани имаше пейка за дамите.

— Мария Стюарт, бяхте призована пред съда, за да отговаряте по обвинение в държавна измяна. Какво гласи отговорът ви?

Мария се изправи с достойнство.

— Милорди, аз изстрадах осемнайсет години несправедливо затворничество и съм помазана кралица. Това означава, че не съм подчинена на всеобщото право. Не признавам този съд.

И отново седна.

— Вината ви е доказана, мадам. Представихме ви подписана клетвена декларация от вашия секретар, мосю Клод дьо Нау, както и подписаните признания на хората, с които сте планирали да убиете нашата кралица. Притежаваме личното ви писмо до заговорника Антъни Бабингтън, с което изразявате съгласие с действията му и го окуражавате. Кажете, искахте ли да убиете кралица Елизабет?

Мария се изправи отново. Лицето й не издаваше вълнение. Заговори тихо и отчетливо:

— Господа, аз никога не бих изложила на риск вечния покой на душата си, като замислям убийството на скъпата си сестра. Отричам да съм знаела за някакъв си заговор. Не съм водила кореспонденция с мастър Бабингтън. Подлагам на съмнение всяко признание, изтръгнато с мъчения.

Розамунд, която следеше внимателно сцената, се изпълни с възхищение. Мария беше истинска, достойна кралица, недосегаема за съдиите си. Със сигурност знаеше, че каквото и да каже, няма да се спаси, че екзекуцията е неизбежна — но изглеждаше абсолютно убедена в правотата на своето дело. На Розамунд й бе трудно да си представи каква смелост се изисква да се държиш достойно и уверено, когато си заобиколен от врагове. Мария изглеждаше преобразена. Излъчваше духовно сияние. Религията й вдъхваше сила. Беше трудно да се запечата това излъчване на хартия, но момичето се опита. Струваше й се важно сър Франсис да види вътрешната сила на Мария и спокойното й достойнство. Искаше държавният секретар да разбере, че обвиняемата ще устои на всички опити да я пречупят.

Денят измина, без съдът да произнесе присъдата. Мария и дамите й бяха отведени в покоите. Кралицата веднага падна на колене пред кръста и започна да се моли.

На следващата сутрин, докато се приготвяха да слязат отново в голямата зала, един слуга донесе вест от сър Еймиъс. Мария прочете краткото писъмце и връчи листа на Шарлът, която прочете на глас:

— По указание от Нейно величество съдът се отлага с десет дни. Съдиите се връщат в Лондон.

— Какво означава това? — пошепна объркано Розамунд.

— Според мен означава, че скъпата ми сестра не смее да произнесе присъда над властваща кралица — отговори сериозно Мария. — Смята, че подобна постъпка е много опасна. Защото братовчед ми Дьо Гиз няма да остане бездеен, да не говорим за сина ми. Ако Франция и Шотландия вдигнат оръжие срещу Англия, за да ме защитят, братовчедка ми ще се озове в крайно неприятна ситуация.

Розамунд записа подробно оценката на Мария за положението на Елизабет. Досега не криеше нищо пред сър Франсис. Мария се държеше с истинско кралско достойнство и заслужаваше уважение. Дори от човек като Уолсингъм.

Мария се разхождаше из вътрешния двор. Октомври се оказа доста студен и тя не се разделяше с кожената си наметка. Оловносивото небе правеше мрачния двор още по-заплашителен. Розамунд крачеше след кралицата и размахваше ръце. Дамите предпочитаха да си останат вътре, край огъня, но кралицата настояваше да използват този скъпоценен един час, за да подишат чист въздух. Малката група обикаляше двора почти без да разговаря. Докато вървеше, Мария отброяваше молитвите с броеницата си. Териерът се криеше в полите й.

Неочакваното появяване на сър Еймиъс в двора ги стресна. Посещението му никога не носеше добро, особено след като не се беше мяркал цели две седмици. Мария прекъсна молитвите си и го изчака да се приближи. Дамите се наредиха зад нея.

Полит изглеждаше още по-строг и аскетичен отпреди, ако това изобщо беше възможно. Единствено скромната бяла яка разведряваше строгото черно облекло, гърбът му беше изправен, сякаш закован.

— Мадам — започна отмерено той, — мой дълг е да ви уведомя, че върховният съд на кралството ви обяви за виновна в държавна измяна. Упълномощен съм да ви съобщя, че Нейно величество е готова да промени смъртната присъда в доживотен затвор, ако признаете предателството си преди произнасянето на присъдата.

— Моля, сър Еймиъс, съобщете на скъпата ми царствена сестра, че не мога да извърша подобно нещо, защото е в противоречие със съвестта ми. Няма какво да признавам. — Усмихна му се отвисоко и го отпрати с истински кралски жест. — Ако обичате… Остават ми още няколко минути за разходка.

И продължи пътя си. Устните й се задвижиха в безгласна молитва, пръстите в дебели ръкавици стискаха броеницата.

Полит нямаше друг избор, освен да я остави да продължи разходката си.

Розамунд цялата трепереше от вътрешно удовлетворение. Полит не беше в състояние да се справи със затворничката си, а Мария знаеше отлично как да го провокира. Незначително удовлетворение при тези обстоятелства, но неоценимо.

Дните се точеха, досущ еднакви. Мина октомври, мина и ноември, а от Лондон нямаше никаква вест. По време на дългото затворничество Мария беше получила позволение да има личен изповедник и щом наближи Коледа, тя започна да говори, че не е зле да отслужат тържествена литургия в дворцовия параклис. Дамите й, успокоени от липсата на новини, започнаха отново да се надяват, че ще продължат да живеят, както досега.

Сър Франсис четеше записките на Розамунд и проучваше внимателно скиците й. Усещаше съвсем ясно възхищението на младата жена от Мария. Сър Еймиъс Полит многократно му беше писал, че кралицата не се страхува от присъдата, че ще посрещне смъртта със спокойно достойнство. Розамунд пишеше същото. Според Полит безстрашието на Мария се дължеше на убеждението й, че Елизабет няма да посмее да издаде заповед за екзекутирането й. Розамунд обаче твърдеше, че Мария е готова да умре, че даже жадува да загине като мъченица. Сър Франсис стигна до заключението, че Розамунд има право.

Една студена и ясна декемврийска сутрин сър Еймиъс влезе в покоите на затворницата с документ в ръка.

— Присъдата ви, мадам. Още не е оповестена, но парламентът я потвърди. Само след дни ще стане публично достояние — съобщи делово той и й връчи документа.

Мария прочете присъдата с неподвижно лице и отговори спокойно:

— Така да бъде.

Без да каже дума повече, Полит взе документа и си отиде.

— Какво ви даде той, мадам? — попита страхливо Шарлът.

— Парламентът ще обяви смъртна присъда. Хайде, дами, да се хващаме на работа и да завършим стенния килим. Ще ми бъде неприятно да оставя след себе си нещо несвършено.

Мария придърпа креслото си към голямата рамка, на която бе опънат килимът. Тя и дамите й го работеха от месеци и им бе останал само един ъгъл.

Коледа дойде и си отиде. Присъдата бе обявена, страната въздъхна облекчено. Лондон посрещна празника с илюминации. Елизабет все още не бе подписала заповедта за екзекуция. Направи го едва когато от френското посолство дойдоха слухове за подготовка на нов атентат срещу нея, а в страната като пожар се разпространи вестта, че испанците са дебаркирали на английския бряг, за да защитят Мария. Подписа, но отказа да връчи заповедта на изпълнителите. Накрая съветниците й решиха да вземат нещата в свои ръце.

Вечерта на 7 февруари при Мария се появи старият й приятел Шрузбъри. Тя го посрещна със сърдечна прегръдка.

— Толкова се радвам да ви видя отново, скъпи приятелю. Какво ви води на това окаяно място?

Шрузбъри коленичи и от очите му потекоха сълзи.

— Идвам да ви кажа, мадам, че утре сутринта в осем ще умрете в голямата зала. Подгответе се за края.

— Не плачете, приятелю. — Мария улови ръцете му и го вдигна. — Толкова съм изтощена, че с радост ще отхвърля товара на земното си съществуване. Приемам смъртта с радост. Не искам никой да плаче за мен.

Розамунд, която стоеше наблизо, извърна глава. Не бе в състояние да удържи сълзите си.

28

След смъртта на Мария минаха десет дни без вест от външния свят. Във Фънги цареше мълчание. Дамите преживяваха смъртта на своята кралица. Никой не говореше за последните мигове на ешафода, за кървавата брадва, която при първия удар пропусна целта и зрителите изохкаха ужасено, за глухия удар на отсечената глава върху сламата, последван от страшна тишина.

Балсамираното тяло на кралицата лежеше в една далечна стая на замъка в очакване на разпореждания от столицата. Дамите вече не живееха като затворници, а имаха право да се разхождат свободно из стаите и в двора, но без да излизат извън стените. Розамунд си създаде навика да върви по укрепленията. Малкият териер също обичаше тези разходки. Влезеше ли в спалнята на господарката си, започваше да вие жално, но навън, докато тичаше по пясъчния вал, се успокояваше.

Розамунд тъкмо правеше втората си обиколка за този ден, когато забеляза група ездачи да прекосяват река Нене. Броните им блестяха под лъчите на утринното слънце. Тя се опря на една бойница и се загледа към приближаващите войници. Нямаше съмнение — галопираха право към замъка. Щом наближиха, тя видя трима мъже да препускат пред редицата войници. Най-отпред яздеше брат й.

Сърцето й спря. Редом с брат й яздеше Уил Крейтън! Обзе я луда радост. Дощя и се да изкрещи и да размаха ръце, за да я видят, или да се спусне в двора и да се хвърли в прегръдките му, щом мине под подвижната решетка. До преди година сигурно щеше да направи точно това, но днес вече не беше импулсивното младо момиче, готово да се люби с Уил в плевнята или в склада с припаси. Тя бе видяла смъртта. Бе присъствала на края на една кралица. Носеше отговорност за смъртта на много хора. Вече не беше невинна девойка, изправена пред безгрижно бъдеще.

Розамунд задиша дълбоко, за да се успокои, и изчака групата да стигне до подвижния мост. Непосредствено зад брат й препускаше ужасният Инграм Фрейзър.

Уил със сигурност знаеше, че ще я намери тук, и нямаше да извърши нищо необмислено. Добре, че го бе видяла навреме. Томас смяташе, че тя и Уил се познават само бегло от вечерта в театъра и редките срещи в двора.

Розамунд продължи разходката си. Кучето тичаше наоколо. Главата й се проясни. Вече можеше да гледа към Уил, без да трепери. Ездачите вече изкачваха хълма. Само след минути щяха да минат през подвижния мост. Розамунд вдигна кучето на ръце и слезе по витата каменна стълба, която извеждаше във вътрешния двор.

Сър Еймиъс тъкмо поздравяваше брат й. Томас бе влязъл във вътрешния двор сам. Войниците явно бяха останали във външния и за момент Розамунд се запита дали пък не си е въобразила, че Уил идва да я вземе.

Томас, който вече бе слязъл от коня, я забеляза веднага и тръгна към нея.

— Е, малка сестричке, работата ти тук е приключена. Искам веднага да ти кажа, че държавният секретар е много доволен. — Целуна я сърдечно по двете бузи и се отдели от нея, за да я огледа. — Защо си толкова мрачна? Какви са тези дрехи? — Розамунд беше облечена изцяло в черно и носеше черна лента в косата си. — Дойдох да те отведа вкъщи. Защо не се радваш да ме видиш?

— Радвам се да те видя, братко — отвърна спокойно тя. — Но тъгувам за смъртта на кралицата.

— Не бива така, скъпа. Би трябвало да празнуваме. Една страшна заплаха за страната ни бе отстранена.

— Милейди най-сетне отиде при своя Бог. Това беше най-съкровеното й желание. Смъртта беше освобождение за нея.

Томас смръщи чело, после махна пренебрежително. Розамунд започна да се пита наистина ли някога е смятала брат си за добросърдечно и весело човешко същество. Да, тя го обичаше, но сега гледаше на него с други очи. Никога нямаше да забрави, че Томас изгледа екзекуциите на заговорниците, без да трепне. Странно, че човек като него, обичащ поезията, театъра, красотата във всичките й форми, изпитва същото въодушевление към примитивността и жестокостта. Наистина ли смяташе, че тя не е чувствала нищо към Мария? Че събитията от последните месеци са я оставили равнодушна?

— Какво е това куче? — Томас посочи териера, който го наблюдаваше с живите си очички на сигурно място в прегръдката на Розамунд.

— Принадлежеше на една мъртва кралица — отвърна безизразно тя. Сър Еймиъс шумно пое въздух, но Томас се засмя безгрижно.

— Бедният глезльо. Ловните кучета в Скедбъри ще го разкъсат на парченца.

— Никой не иска от него да се бие с ловни кучета, братко.

Полит се покашля, за да привлече вниманието на Томас.

— Заповядайте в кабинета ми да се постоплите, мастър Уолсингъм. Със сигурност се нуждаете от нещо освежително след дългия път. Ще ни придружите ли, мистрес Уолсингъм?

И неговото поведение се бе променило. Розамунд вече не беше затворница, макар и фалшива, и той не носеше отговорност за нея. Само брат й имаше право да й заповядва.

— Много благодаря — прошепна Розамунд и последва двамата мъже в ярко осветената голяма зала. Обстановката беше съвсем различна от деня на екзекуцията. Подиумът бе разкован, кървавата брадва и дръвникът бяха изнесени. Само обезглавеният труп на горния етаж бе останал като ням свидетел на кървавото утро. В огромната камина горяха дебели цепеници, дългата трапеза бе отрупана с вкусна храна, не липсваха и гарафи с вино, и стомни с пиво.

— Къде са придружителите ти, Томас? Забелязах, че по хълма се изкачва половин армия.

Брат й поклати глава и се зае с пилешките бутчета.

— Е, не са чак толкова много. Оставих ги в казармите. Младият Крейтън и Фрейзър отидоха в града. Братовчед ни е възложил на Уил някаква задача. Доколкото разбрах, носи послания за местен благородник. Но това не е важно. — Томас вдигна рамене. — Сигурно ще се върне скоро.

— Кога ще тръгнем към Лондон? — Розамунд пое чаша вино от ръцете на сър Еймиъс и му благодари с усмивка.

— Вдругиден — отговори с пълна уста Томас. — Конете трябва да си отпочинат. Натоварени сме да придружим свитата на лейди Мария до столицата. Дамите ще пътуват в носилки и ще се придвижваме бавно.

— Аз бих предпочела да яздя — отвърна бързо Розамунд. — Надявам се да се намери кон за мен.

— Ще уредим нещо, мистрес Розамунд — обеща сър Еймиъс. — В оборите на замъка има достатъчно резервни коне.

В преддверието се чу тропот на ботуши и сърцето на Розамунд ускори ритъма си. Уил влезе с бързи крачки, свали ръкавиците си и ги мушна в колана. Погледът му веднага се устреми към Розамунд, която се наведе да свали кучето на пода. Малкият териер веднага се втурна към ъгъла на залата и започна да души за мишки.

Розамунд се изправи и приглади къдриците си. Ако се бе изчервила, брат й щеше да си помисли, че е станало при навеждането, когато оставяше териера.

— Добре дошли, мастър Крейтън. Мислех, че сте твърде зает в двора и не ви се иска да се отделяте от забавленията там. — Гласът й звучеше бодро, дружелюбно и шеговито и тя се поздрави, че е улучила верния тон. Придворните в двореца Уайтхол си говореха точно по този начин. Томас не би могъл да заподозре нищо.

Уил се засмя тихо и хвърли шапката си на пейката.

— Ако знаех, че ми предстои такава дълга и уморителна езда, със сигурност щях да си остана в Лондон и да се наслаждавам на сладкия живот в двора, мистрес Уолсингъм. За съжаление един човек, който не търпи откази, пожела да придружа брат ви. — Той направи гримаса и си наля канче пиво.

— Уил е прав. Каже ли нещо държавният секретар, ние сме длъжни да се подчиняваме — кимна с усмивка Томас.

— Много бързо изпълнихте задачата си, Уил. Предадохте ли посланието?

Уил поклати глава и отговори с поглед към Розамунд:

— Мастър Инграм предложи да изпълни задачата вместо мен. Предаването на едно писмо не изисква двама мъже. Той препусна към града, а аз се насочих право към тази светла зала с надежда да намеря буен огън, вкусна храна и най-вече нещо за пиене.

— Бъдете уверен, че тук има всичко, което търсите, сър. — Розамунд знаеше, че Уил е прехвърлил задачата си на Фрейзър, защото е очаквал с нетърпение новата им среща. И за двамата беше истинско мъчение да се намират в едно помещение, да разговарят за незначителни неща и да се преструват на бегли познати, които не изпитват нищо един към друг.

Уил седна пред огъня и вдигна крака върху перваза на камината. Розамунд го наблюдаваше тайно. Когато погледите им се срещнаха, той й намигна съзаклятнически и стана да си вземе още един агнешки котлет.

— Крайно време е да се върна при дамите на кралицата — рече бързо Розамунд. — Ще им съобщя, че вдругиден потегляме към Лондон. Нали трябва да се приготвят.

— Бих те посъветвал да не употребяваш тази титла, когато говориш за предателката Мария — сряза я остро Томас и хвърли бърз поглед към Полит, чието лице изразяваше дълбоко неодобрение.

— Както желаеш, братко. — Розамунд се поклони иронично и забърза нагоре по стълбата. Извика териера, който моментално прекъсна лова на мишки и хукна след нея.

Розамунд влезе при дамите на Мария и съобщи, че затворничеството във Фънги е свършило и че след ден заминават за Лондон.

— Какво ли ни чака там? — въздъхна тежко Шарлът. — Сигурно ще ни затворят в Тауър или в някой друг затвор.

— Нямам представа — призна Розамунд и се почувства още по-виновна отпреди. Дамите на кралицата щяха да видят, че тя пътува обратно към столицата в компанията на брат си, и неизбежно щяха да се запитат защо двамата са в толкова близки отношения, след като им бе заявила, че семейството й я е прогонило. В крайна сметка обаче беше все едно какво ще си мислят за нея дамите на мъртвата кралица. Оттук нататък тя щеше да върви по свой път.

Розамунд отиде в спалнята и започна да събира багажа си. Единствената мисъл, която я занимаваше в момента, беше как да остане насаме с Уил, пък било то и само за няколко минути, преди да потеглят към Лондон.

Уил, който бе настанен в малка, оскъдно обзаведена стая на тавана, мислеше за същото, докато лежеше на твърдия нар и се взираше в дебелите греди. Докато препускаше насам, през цялото време се опасяваше, че внезапната му поява ще извади Розамунд от равновесие и тя ще се издаде с някой необмислен жест. Едва сега осъзна, че не е бивало да се тревожи. Розамунд се държеше хладно и равнодушно като опитна шпионка. Обаче сега какво? Как да си уредят среща в този мрачен, грижливо охраняван стар замък?

Вратата на стаичката се отвори с жално скърцане. Уил се стресна, скочи и удари главата си в една наклонена греда.

— Шшт! — Розамунд влезе бързо при него, сложила пръст на устните си. Затвори вратата зад гърба си и впи поглед в лицето му. Уил я зяпаше смаяно и несъзнателно разтриваше удареното място.

— Господи… тъкмо мислех за теб и ти се появи — пошепна той. — Сякаш съм те повикал с магия.

Очите й светнаха. Приближи се на пръсти към леглото му и обясни тихо:

— Не посмях да попитам къде са те настанили, но попитах брат си къде ще спи той. Напълно разумен въпрос, нали? Томас каза, че са му дали стая до тази на Полит. Тогава си помислих, че ако небето е милостиво към нас, ти си получил някоя от малките стаички на тавана. Ако ме заварят тук, ще кажа, че търся кучето на кралицата. Никой няма да се усъмни. Бедният териер все още тъгува за господарката си и я търси.

Уил улови ръцете й и я привлече към себе си. Притисна я до гърдите си и я целуна жадно.

— Ужасно съжалявам, че в Чартли не можахме да прекараме повече време заедно. Заповядаха ми да се върна още на следващия ден и нямаше как да ти пратя вест.

— Знам какво се случи. Не се безпокой. — Розамунд се усмихна и го целуна нежно по челото. — Не ти се сърдя, Уил.

Той се отпусна на леглото и я привлече върху себе си.

— Ще го направим ли? — Сините му очи светеха като сапфири.

Розамунд хвърли поглед към вратата.

— Не вярвам да ме потърсят. Откакто… откакто се случи онова, всичко се обърка. Никой не иска да знае къде съм и какво правя. Ако ме попитат, ще кажа, че съм търсила кучето.

Наведе се и го целуна.

След около час Розамунд излезе от таванската стаичка и се спусна безшумно по главния коридор. Замъкът беше пълен с войници, които охраняваха тялото на мъртвата кралица. Слуги тичаха напред-назад, сякаш предстоеше голяма евакуация. Лордовете и съдиите, отговорни за смъртта на Мария, бяха напуснали Фънги веднага след екзекуцията. Бе останал само сър Еймиъс със своето домакинство и, разбира се, придворните дами на шотландската кралица. Сега и те щяха да заминат. Никой не обърна внимание на мистрес Уолсингъм, която очевидно бързаше нанякъде по работата си, и тя успя да стигне без произшествия до стаите на придворните дами.

Териерът спеше пред камината в стаята, която Розамунд делеше с Дороти. Съквартирантката й бе коленичила пред молитвения пулт в ъгъла и стискаше броеницата си. Розамунд не посмя да наруши молитвите й, но само след минути проехтя удар на гонг, който отекна в целия замък. Дороти скочи и притисна ръка върху сърцето си.

— Божичко, какво беше това? Да не са нападнали замъка?

Без да отговори, Розамунд изскочи от стаята и огледа коридора. От другия му край се зададе брат й.

— Защо не си се преоблякла за вечеря, сестричке? — попита строго той и я огледа неодобрително. — Нима не чу сигнала?

— Значи гонгът беше сигнал за вечеря? — попита слисано Розамунд. — За бога, Томас, през последните седмици тук се водеше съдебен процес, който завърши с екзекуция, а сега същият този страховит гонг възвестява вечерята! Не мога да повярвам!

— Вече не е нужно да се подчиняваме на старите правила, мистрес Уолсингъм — обади се сър Еймиъс зад нея и Розамунд се обърна изненадано. Бившият пазач на шотландската кралица бе облечен както обикновено в черно, но костюмът му беше от скъпо кадифе, а бялата яка — от най-фина дантела. И брат й се бе пременил по същия начин.

— Аз ще вечерям с дамите на лейди Мария — рече тихо Розамунд.

— Не, мила моя, ще вечеряш с нас — възрази остро Томас. — Ти свърши работата си тук и от този момент нататък ще стоиш близо до мен. Възнамерявам да те върна в Скедбъри без бавене. А сега иди да се преоблечеш за вечеря.

Розамунд кимна и се върна в стаята. Изми се, среса се грижливо, върза косата си с черна кадифена лента и слезе в голямата зала.

Не й се удаде друг случай да остане насаме с Уил нито преди да потеглят на път, нито по време на дългото, трудно пътуване на юг. Въпреки това двамата намираха начини да покажат любовта си. Докосваха се уж случайно и се усмихваха съзаклятнически. Разменяха си нежни погледи, а Уил ги придружаваше с жестове, които им напомняха за преживяната интимност. При такива случаи Розамунд се изчервяваше и в слабините и нахлуваше топлина.

Никой от двамата не забеляза, че Фрейзър ги наблюдава внимателно.

Стигнаха в Лондон вечерта на четвъртия ден. Томас се чувстваше зле и кипеше от гняв. Към обед конят му бе загубил подкова и ковачът ги забави с цели два часа. Дамите в носилките се оплакваха от неудобствата, непрекъснато се молеха и тракаха с броениците. Напевите им звучаха в ушите му като обвинение. Томас гореше от нетърпение да се отърве от тази досадна задача, да се освободи и от сестра си, въпреки че тя единствена не му създаваше ядове. Искаше да си почине в собственото си легло и Кит да е до него.

Първата им спирка беше в една къща в покрайнините на Лондон. Томас предаде дамите на Мария под опеката на граф Къмбърленд, който бе получил поръчение да ги охранява зорко и при възможност да ги върне в семействата им. След това, вече в много по-добро настроение, препусна към Ситинг Лейн, където възнамеряваше да остави сестра си.

— След два дни заминаваме за Скедбъри, Розамунд. Сър Франсис пожела да говори с теб веднага след завръщането ти. Вдругиден ще дойда рано сутринта, за да те придружа до вкъщи. Сигурно ще се радваш да се прибереш в родния си дом, където е мирно и спокойно.

— И ти ли ще останеш в Скедбъри, братко? — попита учтиво тя и предаде юздите на притичалия коняр. Въпросът прозвуча напълно безобидно, ала Уил разбра скритото му значение и се вслуша внимателно, докато проверяваше невидима цепнатина в сбруята на своя кон.

— Не повече от ден.

— Мастър Марлоу в Скедбъри ли е? — продължи с въпросите Розамунд.

Томас й хвърли остър поглед.

— Не, Кит е в Лондон.

— Разбирам — усмихна се невинно Розамунд.

По лицето на Томас пробяга сянка, но той премълча. Забележката на Розамунд бе прозвучала съвсем нормално, а и той не можеше да приеме, че сестра му знае за него и Кит. Прие въпросите й като пореден опит да го подразни.

Розамунд продължи, сякаш никога не бе ставало дума за наклонностите на брат й:

— Абсолютно си прав, братко, ще бъда много щастлива да поживея отново в нашия спокоен и мирен Скедбъри. С нетърпение очаквам да изляза отново в овощната градина — нали знаеш, тя е любимото ми място. — С тези думи Розамунд се обърна с лека усмивка към Уил: — Довиждане, мастър Крейтън.

Уил направи церемониален поклон.

— Довиждане, мистрес Уолсингъм.

Розамунд влезе в къщата на държавния секретар с доволна усмивка. Малкият териер бе притиснал носле о гърдите й и кротуваше.

Както бе обещал, Томас дойде да я вземе, придружен от Кит. Розамунд се зарадва много, като разбра, че Джени я очаква в конюшнята на Ситинг Лейн. Като я видя, кобилата изцвили, потърка муцуна в ръката й и затанцува из двора. Прекрасно беше да язди отново собственото си животно. Кучето на Мария остана в къщата. Наскоро овдовялата лейди Сидни бе толкова възхитена от малкия териер, че я помоли да го задържи. Розамунд се съгласи с готовност, защото не бе забравила заплахата на брат си, че големите кучета в Скедбъри ще го разкъсат.

Розамунд забеляза веднага, че Томас има пресен белег на слепоочието си, а Кит държи ръката си под доста необичаен ъгъл. Въпреки това двамата се разбираха отлично. Кит рецитираше стихове, Томас се възхищаваше от поезията му, но и напрежението между двамата се усещаше съвсем ясно. Розамунд разбираше какво чувстват и не им се сърдеше.

— Томас, добре ли познаваш кавалер Дьо Вожиро? — попита тя, след като прекосиха реката и отново възседнаха конете си. Поведението й с нищо не издаваше обзелото я вътрешно напрежение. Много отдавна очакваше благоприятния момент да зададе този въпрос и ръцете й в тънките ръкавици от козя кожа овлажняха.

Томас стегна юздите на петнистия си жребец и се обърна рязко към нея. В погледа му светеше изненада, примесена с подозрение.

— Ти пък какво знаеш за кавалера?

— Знам само, че служи на кралицата — отвърна подчертано равнодушно Розамунд. — Веднъж или два пъти ме покани на танц и го намерих забавен. — Погледът й беше устремен право напред. — Изведнъж се сетих за него, но не ме питай защо.

— Постарай се никога повече да не мислиш за този човек — посъветва я остро Томас. — По време на последния турнир кавалерът обиди Нейно величество, като хвърли противника си от седлото и го нарани, и бе прогонен от двора.

— О, така ли? Сигурно се е върнал във Франция.

— Не знам и не ме интересува — отсече Томас, плесна с камшика и конят му препусна в галоп. Кит също пришпори коня си и нададе ликуващ вик. Розамунд се усмихна снизходително и ги последва с леко ускорено темпо.

Дали прогонването на Арно от двора е дело на сър Франсис? Държавният секретар й бе казал, че ще се погрижи по свой начин за кавалера, и Розамунд не се съмняваше, че е удържал на думата си. Не можеше да си представи, че влиянието на сър Франсис стига чак до рицарските турнири, но съзнаваше, че само глупак би подценил властта му. Каквото и да се е случило, Арно вече не е желан в двора. Какво ли прави Агата без него?

Розамунд разтърси глава и остави този въпрос за по-късно. Тя също имаше свои тайни и не би могла да ги сподели нито с брат си, нито с любовника му. Уил знаеше, че ако дойде в Скедбъри, ще я намери сама. Недвусмислено му бе заявила, че овощната градина е любимото й място. Сигурно много скоро ще я открие там.

29

Франсис Уолсингъм стоеше в един ъгъл на голямата зала в Хамптън Корт и се стараеше да остане незабелязан. След екзекутирането на братовчедка й кралицата се отнасяше много зле със съветниците си и продължаваше да твърди, че Мария е била осъдена и убита без нейната благословия. И този следобед Елизабет носеше разкошна рокля в турскосиньо, обшита с хермелин, с дълъг шлейф. В червената перука с дълги къдрици бе поставена диадема, обсипана с тюркоази и диаманти, а главата й почиваше върху огромна яка като главата на Йоан Кръстител върху таблата на Саломе.

Сър Франсис огледа с присвити очи лейди Ленстър, която стоеше сред група придворни в близост до кралицата. Веднага бе забелязал, че днес дамата е доста разтревожена. Продължителното отсъствие на любовника й от двора явно й се отразяваше зле — отнемаше й от блясъка, който я правеше така привлекателна за мъжете. Държавният секретар смяташе да се отърве и от нея, все едно дали съучастието й в съдбата на Розамунд е било неволно или съзнателно. Никой нямаше право да посяга на семейство Уолсингъм.

Кралицата щеше да намери уличаващите документи сред представените й за подпис книжа в частните си покои — а може и вече да ги е намерила. Скицата на Розамунд със сигурност ще събуди интереса на Елизабет, а умело съставеното анонимно обвинение в забранена любовна връзка несъмнено ще разпали гнева й. Уолсингъм познаваше добре своята кралица и знаеше, че в сегашното си злобно настроение тя търси кого да обвини за смъртта на братовчедка си — и да оневини себе си, естествено. Щом открие, че двама от придворните й са имали тайна връзка, ще се зарадва, че ще има върху кого да излее злобата си, и ще бъде безмилостна.

Докато наблюдаваше кралицата, държавният секретар забеляза с крайчеца на окото си как един от съветниците й се приближи към лейди Ленстър. Агата го изгледа уплашено, качи се на подиума и приклекна в дълбок дворцов реверанс. Елизабет я гледа дълго в ледено мълчание, после заговори:

— Повече не желая да ви търпя в двора си, лейди Ленстър. Искам да напуснете до залез-слънце. Предлагам ви да отидете при любовника си. Сигурна съм, че той ще ви се зарадва. Не желая да виждам повече нито вас, нито него.

С тези думи Елизабет обърна гръб на вцепенилата се от ужас Агата и насочи вниманието си на лорд Лестър, който стоеше до трона й.

Ако беше друг човек, сър Франсис щеше да изпита съжаление към придворната дама, изпаднала в немилост публично, пред целия двор. Лицето на Агата побеля от ужас и тя посегна към шията си, украсена с прекрасна перлена огърлица. За момент всички помислиха, че ще се задуши. В следващия момент се олюля. Съчувствена ръка я подкрепи, за да слезе от подиума. Докато вървеше към двойната врата на дългата зала, хората се отдръпваха пред нея, а минеше ли покрай тях, започваха да си шепнат.

Уолсингъм прекоси залата с бързи крачки и излезе след Агата. Намери я на една пейка в коридора да размахва трескаво ветрилото си. Прекрасните виолетови очи изразяваха шок от случилото се, лицето й все още беше смъртнобледо.

— Лейди Ленстър — поклони се сковано държавният секретар и без да чака покана, седна до нея. — Очевидно не сте очаквали подобна присъда.

Агата се обърна към него и поклати глава.

— Как бих могла? Откъде кралицата би могла да знае… кой ме е издал? — проплака тя и скри лице в ръцете си.

— Питате се откъде кралицата е научила за връзката ви с кавалер Дьо Вожиро, нали? — продължи делово сър Франсис. — Според мен, мадам, сте се предоверили на дискретността на придружителите си. Не е особено умно да вярвате, че в двора може да се пази тайна.

Агата го погледна неразбиращо, стана и се отдалечи.

Държавният секретар кимна доволно, излезе от двореца и забърза към реката, където го очакваше лодката му. Инграм Фрейзър седеше на носа и дялкаше парче дърво. Като видя държавния секретар да се приближава по алеята с платаните, скочи. Уолсингъм му даде инструкциите си и се качи в лодката. Уви се в наметката си, за да го пази от вятъра, седна на кърмата и даде знак на лодкаря, който моментално заби дългия прът в дъното и се отблъсна от кея.

Агата напусна палата по един страничен път. Мина през няколко малки села, мръсни и прашни, и най-сетне влезе в града. Каретата спря пред „Златния петел“ в Странд, дамата слезе и се затича към стаята на любовника си. Вечерта беше хладна, духаше силен вятър и Арно надали бе излязъл.

Кавалерът наистина си беше вкъщи и играеше шах срещу себе си пред буйния огън в камината. Изненадан да види Агата толкова бледа и трепереща, той скочи и блъсна дъската.

— Какво ви води тук, скъпа, в тази студена вечер? Доколкото знам, дворът е в Хамптън Корт.

— Точно така. Дворът е там, но аз не съм. — Агата свали ръкавиците си и закърши ръце. Лицето й изразяваше обвинение. — Разкрити сме, Арно. Кралицата ни прогони от двора. И двамата! — Гласът й пресекна.

Дьо Вожиро я погледна, сякаш не бе разбрал нито дума, но бързо се овладя.

— Как е могло да се случи? — Стана и напълни две чаши с вино от гарафата на масичката. Гласът му звучеше спокойно, ала очите святкаха заплашително. — Кога ви съобщиха, че ни прогонват?

— Каза ми го самата кралица… в голямата зала, пред всички… Повика ме и ме прогони пред очите на целия двор! — Очите на Агата се напълниха със сълзи. Тя изпи виното на един дъх, но и то не можа да я успокои. — Пред всички, Арно! Такъв ужас преживях… такъв срам…

— А какво каза кралицата за мен? — попита остро той. Мислеше само за себе си, нейното отчаяние не го интересуваше.

Агата преглътна мъчително.

— Моят любовник… кралицата каза да отида при любовника си… Каза също, че вече не сме добре дошли в двора. А Уолсингъм каза…

— Уолсингъм? Какво общо има той? — Арно вече кипеше от гняв, очите му святкаха като разжарени въглени.

Агата се уплаши още повече.

— Нямам представа, Арно. Държавният секретар дойде при мен и каза никога вече да не разчитам на дискретността на обкръжението си. Каза името ти… той е знаел… — Гласът й отново пресекна.

Кавалерът й обърна гръб. Не искаше лицето му да го издаде.

Розамунд изпрати брат си и Кит и тръгна да се разхожда из Скедбъри. Празната къща беше същинска благословия. Слугите, естествено, бяха там, но никой не я наблюдаваше, никой не я търсеше, никой не я питаше какво прави и къде отива. Най-сетне беше отново господар на самата себе си, разполагаше с времето си. Занимаваше я само един въпрос: Кога ще дойде Уил?

Розамунд се уви в наметката си и излезе навън в бурното утро. Най-добре да огледа овощната градина. Времето никак не беше подходящо за интимна среща под открито небе. Ако… когато Уил дойде, двамата трябва да разполагат с някое удобно местенце, не само с голата градина.

Тя се поразходи под дърветата, стъпваше уверено по влажната трева и размишляваше. Уил ще посмее да дойде в Скедбъри едва когато се увери, че Томас се е върнал в Лондон. Следователно тя разполагаше с ден или два, за да намери решение. Къщата не влизаше в сметката. Не можеше да рискува някой слуга да открие тайната й. Същото важеше и за оборите, и за страничните постройки. И тогава Розамунд си спомни за къщата на въглищаря в края на гората. Пътуващият въглищар идваше веднъж годишно, обикновено в началото на есента, когато сечаха болните дървета в горите около имението. Оставаше до новата година и продължаваше към следващото имение. През останалото време на годината къщичката му оставаше празна, но иначе беше доста удобна и вътре винаги имаше достатъчно въглища за хубав огън.

Подскачайки от радост, Розамунд излезе от овощната градина и забърза към поляната в края на гората. Каменната къщурка с шиферен покрив се издигаше в средата на поляната. Край вратата имаше купчина дървени въглища. Вътре беше прашно, от тавана висяха паяжини. До стената имаше нар, покрит с няколко одеяла, а в средата на единствената стая стоеше мангал за въглища.

Имаше нужда само още от завивка и възглавници за леглото, кана вино, хляб и сирене, зимни ябълки и нещо сладко от кухнята на мистрес Рейли. Съвършеното любовно гнездо.

Розамунд излезе от колибата и хукна към къщи, за да набави необходимото. Инграм Фрейзър я наблюдаваше иззад едно дърво. Какво бе намислило момичето? За съжаление в момента не бе възможно да остане в Скедбъри, за да разбере какво се готви. Трябваше да изпълни поръчението от държавния секретар — то имаше предимство пред събитията, събуждащи любопитството му. Никой от господарите му не бе изразил интерес към мистрес Розамунд, нито към мастър Крейтън — сигурно защото не знаеха каквото знаеше той.

Уил се появи в овощната градина след три дни. Остави коня си в селото и стигна пеша до зидовете на имението. Голите клони на ябълковите дървета се удряха в горния ръб на стената в южния край. След като потърси няколко минути, Уил откри подходяща вдлъбнатина, където да стъпи и да се прехвърли от другата страна. След много усилия успя да се хване за един ябълков клон и да седне на зида. От мястото му овощната градина с акуратно подредени дървета се виждаше като на длан.

Розамунд, която се намираше само на няколко метра от него, се засмя, но веднага млъкна и сложи пръст на устните си. Уил отговори на смеха й и се спусна върху меката пръст. Тя го прегърна жадно и му предложи устата си за целувка.

— Знаех, че ще дойдеш днес — прошепна задъхано тя, когато двамата се отделиха един от друг. — Видя ли Томас в Лондон?

— Само за минутка. Разминахме се на Ситинг Лейн. Братовчед ви го изпраща в Гент и ако се съди по лицето му, не е много щастлив от тази задача.

— Сигурно защото ще се раздели с Кит Марлоу — предположи Розамунд. — През последните седмици двамата нямаха много време един за друг.

Любопитството на Уил веднага се събуди.

— Значи брат ти и онзи писач на пиеси са добри приятели?

Очите на Розамунд засвяткаха дяволито.

— Повече от приятели. Изненадана съм, че не знаеш каква е връзката им.

Уил остана силно изненадан.

— Нима имат противоестествена връзка? Това ли искаш да ми кажеш?

Розамунд вдигна рамене. Не гледаше на нещата по този начин.

— Не разбирам защо наричаш тези отношения противоестествени. Ако съдя по онова, което видях, страстта между двамата е напълно естествена.

Забележката й прозвуча шокиращо за Уил.

— Това е ерес, Розамунд! Възможно ли е момиче от благороден род като теб да говори по такъв начин?

Тя се засмя звънко.

— Стига, Уил! Би трябвало да знаеш, че не съм израснала като добре пазените девойки от столицата. Томас никога не е премълчавал пред мен малкото приятни страни на живота. Да, признавам, понякога го обземаха угризения на съвестта и ми заповядваше да забравя какво съм чула и какви изводи съм си направила от чутото, а аз послушно обещавах да се държа прилично.

Смехът й замря, погледът й изведнъж се промени, гласът й стана тих и изкусителен.

— Ако наистина бях такава, за каквато ме смяташ, нямаше да подготвя любовно гнездо за нас двамата. Искаш ли да го видиш? Ела! — Тя хвана Уил за ръката и го поведе към гората.

Той се засмя, привлече я към себе си и я зацелува страстно. Като видя къщурката на въглищаря, кимна зарадвано и попита с високо вдигнати вежди:

— Какво е това?

— Любовно гнездо, нали ти казах! — Розамунд отвори вратата и се огледа гордо. — Всичко е готово, трябва само да запалим мангала. Ако искаш да ядеш и пиеш, имаме всичко необходимо. Или…? — Последната дума прозвуча многозначително.

Уил застана на прага и огледа със светнали очи малкото четириъгълно помещение. През това време Розамунд запали първо газената лампа, а после и въглищата, натрупани в мангала. Много скоро в стаята се разпространи приятна топлина.

— Искаш ли нещо за пиене? — попита тя и посочи каната върху дървената маса.

— По-късно — отвърна с предрезгавял глас Уил. Хвърли шапката и наметката си на пода, прегърна Розамунд и я вдигна високо във въздуха. Притисна я силно до себе си и я погледна жадно. — Господи, колко си красива!

Тя се засмя, зарадвана, че отново е чула тези думи, които я стопляха и будеха желанието й. Уви крака около хълбоците му, наведе се и го целуна страстно. Захапа устните му и усети вкуса на кръвта върху езика си. Уил простена тихо, положи я върху тясното легло и я помилва с нарастващо желание. Наведе се над нея, вдигна полите й, разголи я до талията, погали меките й бедра, плъзна се надолу и започна да милва слабините й с устни. Докосванията му я възбудиха невероятно силно, тя застена и вдигна бедрата си към него.

Уил развърза с нетърпеливи пръсти връзките на панталона си. Твърдият му член се удари в бедрата й, тя разтвори крака, уви ги здраво около ханша му и се надигна, за да го приеме дълбоко в себе си. Двамата се задвижиха с усилващ се ритъм, впили очи един в друг — всеки искаше да види как другият ще стигне до върха. Той шепнеше любовни думи в ухото й, тя му отвръщаше с нищо незначещи думички и желанието й растеше с всяка секунда. Накрая помисли, че ще се пръсне от удоволствие и вятърът ще разнесе остатъците от нея по целия свят.

След акта двамата дълго лежаха нежно прегърнати, изтощени, останали без дъх. Розамунд усещаше лудото биене на сърцето си и го очакваше да изскочи от гърдите й. Вместо това постепенно се успокои и отново започна да усеща действителността около себе си.

Уил изохка тихо, претърколи се от тясното легло и застана на колене. Наведе се и сложи глава върху корема й в поза на абсолютно изтощение. Дъхът му беше като хладен бриз върху сгорещената й кожа.

— Ти си невероятна…

Тя посегна към главата му с треперещи пръсти и нави един кичур на ръката си.

— Искаш ли вино? Прегледах внимателно избата на Томас и откраднах от най-доброто му бургундско. Ако си гладен, донесла съм от пилешките пастетчета на мистрес Рейли.

Уил вдигна глава и се усмихна лениво.

— Каква грижлива душица си станала — проговори закачливо той. — Не вярвах, че си такава добра домакиня.

Розамунд го почука укорително по главата и се засмя.

— Не ми се подигравай. Мислех само за твоите удобства.

Уил се изправи гъвкаво и се поклони.

— Дълбоко съм ви благодарен, мадам. — Наля вино в две чаши и й поднесе едната, после се зае с пилешките пастетчета. — Ммм… много са вкусни… Вашата мистрес Рейли е превъзходна готвачка.

— О, да, прав си… Дай едно и на мен. — Розамунд седна в леглото, Уил се настани до нея и двамата започнаха да ядат и пият. Смееха се без причина, целуваха се между две хапки и разбраха колко е късно едва когато въглищата догоряха и в стаичката стана студено.

— Не бива да се задържаме тук твърде дълго, скъпа. — Уил стана и оправи дрехите си. — И така е много опасно, рискуваме да ни открият. Слугите ще забележат, че те няма, а аз трябва да взема коня си, преди някой да си е помислил, че съм го забравил.

Розамунд се съгласи неохотно. За да продължат с тайните срещи, двамата трябваше да бъдат безкрайно предпазливи. И в селото, и в къщата имаше достатъчно любопитни уши и очи. Ако някой спомене нещо пред Томас, ще избухне грандиозен скандал.

Уил угаси грижливо останалите в мангала въглени. Розамунд остави чашите и другите съдове на масата, за да ги измие по-късно с вода от бъчвата. Уил отвори вратата и внимателно огледа полянката. Сенките се бяха удължили, следобедът бавно отиваше към края си, вятърът се усилваше, а небето посивяваше застрашително.

Розамунд затвори вратата и застана пред любимия си. Погледна го въпросително, той я целуна, очерта контурите на устните й с показалец и я ощипа по нослето, с което я разсмя.

— До следващия път, сладка Розамунд.

— До следващия път. — Розамунд се надигна на пръсти и го целуна. — Ще те придружа до зида.

Тъкмо бяха прекосили поляната, когато чуха зад себе си глас:

— Виж ти, каква интересна среща!

Розамунд извика задавено, обърна се и се озова лице в лице с кавалер Дьо Вожиро. Той бе излязъл иззад дърветата в другия край на поляната и я гледаше предизвикателно. Уил също се обърна и лицето му се вкамени.

— Какво търсите тук, кавалере?

Арно избухна в смях.

— Търся много неща, мастър Крейтън. Съжалявам, че и вие сте тук в този момент, но какво да се прави.

Розамунд инстинктивно застана пред своя любим.

— Какво имате предвид?

— Имам предвид, мистрес Уолсингъм, че трябва да си уредя сметките със семейство Уолсингъм. В този момент имам работа само с вас, но неволно разбрах, че мастър Крейтън се интересува от вас и вие от него, а това означава, че съм принуден да си уредя сметките и с него.

Розамунд впи поглед в лицето на кавалера.

— Какви сметки имате за уреждане със семейството ми?

Мъжът вдигна рамене.

— Това е минало, скъпа, но раната кърви и не заздравява.

Уил сложи ръка върху дръжката на сабята си. Кавалерът очевидно бе дошъл в Скедбъри със заплашителни намерения и макар да не можеше да си обясни причината, младият придворен енергично бутна Розамунд настрана и излезе напред. Очите на Арно дьо Вожиро святкаха опасно, в цялото му поведение имаше нещо налудничаво и вероятно не беше разумно да го настройват още срещу себе си.

— Бихте ли се изяснили, кавалере? Защо заплашвате и мистрес Уолсингъм, и мен? Дайте ни обяснение.

Уил се опитваше да говори разумно, да крие страха си, защото знаеше, че бесните кучета подушват страха и стават още по-страшни.

— Това достатъчно ясно ли е, мастър Крейтън? — Арно извади оръжието си с едно-единствено плавно движение и го размаха със смъртоносна решителност. Острието светна в падащия мрак.

Изненадан, Уил пое въздух и също извади меча си. Розамунд понечи да извика протестиращо, но от устата й не излезе нито звук. Двете острия се кръстосаха — без придворната изисканост, без формалните учтивости при един дуел.

Въпреки замъгленото си съзнание, Уил разбра, че се бие за живота си. Нямаше представа защо, нямаше причини да мисли, че французинът е враждебно настроен към него и се стреми да го убие. Ала знаеше, че е точно така. Напрегна всичките си сили, за да устои. Мечовете се удряха със звън. Полянката беше малка и противниците не разполагаха с пространство, за да приложат хватките, на които ги бяха обучавали.

Розамунд се огледа отчаяно и направи няколко крачки към биещите се. Не беше в състояние да разсъждава разумно, нямаше ясна цел, знаеше само, че трябва да сложи край на двубоя. Но още преди да ги достигне, Уил изохка и се свлече на земята, притиснал ръка върху гърдите си. Между пръстите му бликнаха силни струи кръв. Той се погледна смаяно, после вдигна поглед към кавалера, който стоеше над него с меч в ръка. Уил политна настрана и главата му се удари в коравата пръст. Земята наоколо се обагри с кръв.

Розамунд коленичи до него, трепереща от ужас. Това не можеше да бъде! Това не можеше да се е случило! Това беше краят. Тя сънуваше и скоро щеше да се събуди в леглото си, а птиците ще чуруликат в утринния си концерт.

— Уил… Уил…

Ала той не й отговори. Гледаше я, но очевидно не я виждаше. Над прекрасните тъмносини очи падна сянка.

Розамунд вдигна глава и погледна право в студените очи на кавалера. Все още с изваден меч, той я гледаше със студено внимание.

— Ние с вас имаме да уредим още една сметка, скъпа — изрече безстрастно той, наведе се и я дръпна да стане. Приближи лицето й към своето и повдигна брадичката й. — Една целувка.

Розамунд се отбраняваше отчаяно, хапеше и драскаше, риташе го и пищеше с все сила. Той се изсмя грозно и я удари през лицето с опакото на ръката. После изведнъж изчезна. Ръката му вече не я държеше. Миризмата му вече не отравяше въздуха наоколо. Розамунд отстъпи назад. Кавалерът бе паднал на колене и главата му висеше безсилно.

Инграм Фрейзър извади ножа си от гърба на Арно дьо Вожиро и го изтри в тревата.

— Всичко наред ли е, мистрес Уолсингъм? — Ако се съдеше по тона му, този въпрос изобщо не го интересуваше.

— Защо? — прошепна задавено Розамунд и собственият й глас прозвуча чуждо в ушите й.

— Заповед от господаря — обясни Фрейзър и затъкна ножа в ботуша си. — Отървете се от французина — така ми каза и аз го направих. — Хвърли бърз поглед към Розамунд и добави лаконично: — Явно съм дошъл точно навреме.

Ужасът не я напускаше. В главата й бръмчеше цял рояк пчели. Тя коленичи отново до Уил, сложи главата му в скута си, помилва изстиващите му страни.

Фрейзър я наблюдаваше със смръщено чело.

— По-добре се приберете в къщата — рече след няколко минути. — Аз ще се погрижа да оправя тази бъркотия. Брат ви няма да иска да се изправите пред съдията като свидетелка на убийство, а моята задача е да държа проблемите далеч от него.

Розамунд понечи да протестира, но Фрейзър я спря с властен жест:

— Махнете се оттук, момиче. Заключете се в стаята си и плачете, но не казвайте нищо на никого. Ако вие си замълчите за случилото се, и аз ще си мълча. Никой няма да има полза, ако се разчуе.

В погледа му светеше враждебност, но Розамунд знаеше, че за да се спаси, трябва да го послуша. Знаеше също, че може да вярва на Фрейзър, защото и неговият интерес изискваше да пази мълчание.

Тя повдигна главата на Уил, наведе се и го целуна по устата, все още мека и топла както преди. После нежно положи главата му в тревата и се изправи. Щеше да го оплаква тайно, както се бяха любили. Нямаше друг избор.

Фрейзър очевидно изпита съчувствие към болката й — поне следващите му думи го показаха.

— Ще му уредя достойно погребение, момиче, не се притеснявайте. Ще го отнеса на място, където да го намерят лесно. Ще помислят, че е станал жертва на пътни разбойници. Момъкът има семейство, нали? Роднините му ще се погрижат.

Розамунд кимна и очите й се напълниха със сълзи. Ще се прибере в къщата, ще се заключи в стаята си и едва тогава ще даде воля на чувствата си.

Епилог

5 юни 1593

Сър Роджър Аскю слезе от лодката на кея пред къщата си в малкото село Пътни, разположено край реката. Както всеки път, спря за малко и огледа със законна гордост красивата постройка, кацнала на надвесения над реката хълм. От широката тераса към завоя на Темза се простираше зелена морава, обградена от плачещи върби. Червеният покрив на къщата блестеше, шлифованите стъкла на прозорците искряха под следобедното слънце. Гледката го радваше, защото излъчваше мир и благополучие. Днес обаче нещо му тежеше на сърцето. Документът в жакета му прошумоляваше заплашително, докато се изкачваше по пътеката към дома си.

Чу детския смях още преди да види малката си дъщеря. Момиченцето изскочи от храстите и се вкопчи в краката му.

— Татко… татко… видяхме лодката отдалеч! Какво ми носиш?

Сър Роджър се наведе, вдигна дъщеря си високо във въздуха и я завъртя. Момиченцето запищя въодушевено.

— Непременно ли трябва да ти донеса нещо, Мегън? Да не би да си била необичайно послушна?

— Разбира се, че бях послушна — закима усърдно малката. — А ти обеща да ми донесеш нещо… и на мен, и на Чарлс.

— Добре, ще се поразтърся из багажа — обеща весело сър Роджър, пусна я на земята и хвана лепкавата й ръчичка.

— Къде е мама?

— В розите — отвърна момиченцето и посочи към храстите.

Роджър тръгна по извитата пътека между високите храсти, които скоро се отвориха към просторна розова градина. Във въздуха се носеше прекрасен аромат, бръмчаха медоносни пчели. Съпругата му подрязваше розовите храсти. Като го видя, тя се изправи и докато се обръщаше към него, напъха под бонето си една изплъзнала се кестенява къдрица. При този толкова добре познат жест сърцето му преля от любов.

Преди шест години, когато стана негова жена, тя беше съкрушена от болка. Макар че никога не говореше за причините, той, който познаваше добре болката, я разбираше и не я разпитваше. Седем месеца след сватбата се роди Мегън, момиченце с неукротими къдрици и наситеносини очи. Роджър отново не зададе нито един въпрос. Обожаваше дъщеря си от момента на раждането й.

— Мегън първа видя лодката и настоя да те посрещне сама. — Розамунд застана пред мъжа си, усмихна се нежно и му предложи устните си за целувка. Зелените й очи го огледаха изпитателно. Нещо в поведението му бе странно. — Защо си толкова сериозен, Роджър?

Вече го познаваше добре и беше щастлива, че тъгата, която по-рано беше част от него, е изчезнала. Той винаги щеше да си остане сериозен мъж, но тя обичаше начина, по който очите му святкаха от удоволствие, обичаше смеха, който често звънеше в гласа му, особено когато ставаше дума за дъщеря му.

— Нося някои сериозни новини… тъжни новини — започна той, но бе прекъснат от пронизителен детски писък.

— Мегън го е събудила — обясни Розамунд, която добре познаваше дъщеря си, и се втурна към дървената люлка, поставена в сянката на един розов храст. Вдигна сина си и го показа на баща му. — Кажи добър ден на татко, Чарлс.

Роджър взе бебето, целуна меките му бузки, вдъхна дълбоко сладкия му аромат. Малкият сгуши главичка в ръката му и го погледна със сериозните си кафяви очи.

— Либи! — извика Розамунд и бавачката веднага дотича. — Отнеси бебето в къщата, моля те.

— Ти също трябва да отидеш с Либи, Мегън — нареди Роджър. — Обещавам много скоро да ти донеса подаръка в детската стая.

Това обещание задуши протеста на момиченцето и макар че се цупеше, то подаде ръка на бавачката и тръгна с нея към къщата.

— Тъжни новини? — повтори Розамунд думите на мъжа си и седна на близката каменна пейка. Роджър седна до нея, извади документа от жакета си, но не го отвори.

— Става въпрос за онзи автор на пиеси, Кит Марлоу… Преди шест дни бил убит в Дептфорд. Говори се, че станало сбиване между пияни, вероятно за сметката. — Той разгърна пергамента и й го подаде. — Нося ти копие от официалния доклад.

Розамунд зачете мълчаливо. Името Инграм Фрейзър веднага и се наби в очите и по кожата и пропълзяха студени тръпки. Прочете как Марлоу в пристъп на гняв извадил камата на Фрейзър и го атакувал с нея. „В отговор споменатият Фрейзър се опитал да защити живота си и нанесъл на въпросния Кристофър Марлоу смъртоносна рана над дясното око със същата тази кама на стойност дванайсет пенса.“

Розамунд вдигна глава. Последните думи се запечатаха в съзнанието й. „Въпросният Кристофър Марлоу умрял на място.“

— Фрейзър… — промълви задавено тя. Където се появеше Фрейзър, там се явяваше и смъртта. Щом е участвал Фрейзър, значи не е ставало дума просто за сбиване между пияници. — Каква ужасна, ужасна загуба. Кит беше истински талант. — Загледа се с невиждащи очи в една пчела, която събираше нектар, и прошепна: — Бедният Томас. Предполагам, че вече е научил.

— Марлоу е бил в Скедбъри. Работел над следващата си пиеса. Не знам дали брат ти е бил при него. Но вече цял Лондон говори за станалото. — Роджър я прегърна нежно. — Знам, че харесваше Марлоу.

Розамунд кимна.

— Харесвах и него, и пиесите му.

— Светът загуби голям автор. — Роджър преплете пръсти с нейните и ги стисна силно. — Марлоу беше само двайсет и осем или двайсет и девет години… Представи си още колко пиеси щеше да напише… и колко по-хубави, когато стане по-стар и по-мъдър.

Розамунд облегна глава на гърдите му и се вслуша в равномерното биене на сърцето му. И, както всеки път, почерпи сила и сигурност от своя съпруг.

— Тази сутрин отидох в църковния двор на „Сейнт Пол“ — рече в косата й той и я целуна по челото. — Купих ти няколко от новите пиеси, допуснати за представяне. Дано те наведат на по-ведри мисли.

— Къде са? — попита Розамунд и вдигна глава, неспособна да скрие обзелото я въодушевление. Роджър се засмя тихо.

— Барт ги отнесе в къщата заедно с пумпала за Мегън и дрънкалката за Чарлс.

— Много я глезиш — промърмори укорно Розамунд и го целуна в ъгълчето на устата. — Както глезиш и мен.

— Това е най-голямото ми удоволствие, скъпа моя. Ти си светлината в живота ми. — Роджър стана и й подаде ръка. — Хайде да влезем. Ще ти дам време да разгледаш пиесите на спокойствие.

Вървяха към къщата в спокойно разбирателство, ръка за ръка. Розамунд си представяше как Кит танцува по улицата и крещи неприличните си песнички, как пише усърдно в кабинета на Томас и очите му святкат от въодушевление, докато реди силни думи в необичайни стихове. Видя го да се люби с Томас и потръпна — необузданият му темперамент само за миг обръщаше нежната привързаност в див гняв. Винаги беше смятала, че той е твърде различен от другите, заема твърде голямо място в света и звездата му свети прекалено силно и ярко, за да живее дълго.

Роджър отнесе подаръците в детската стая, а Розамунд отиде в спалнята и седна на любимата си пейка под прозореца, където вятърът, духащ откъм реката, охлаждаше пламтящите й бузи. Развърза червената лента, с която бе стегнат свитъкът и разгъна навитите листове. Приглади ги и ги прегледа набързо. Погледът й падна върху името, написано най-отгоре върху един лист, и ръката й замръзна насред движението. Пиеса от Уил Крейтън, наскоро допусната за изпълнения от кралския цензор. Заглавието гласеше „Завръщането на героя“. Първото представление щеше да се състои в Театъра на розата. Щяха да участват всички актьори от трупата на Ричард Бърбидж.

Розамунд седеше и се взираше в името на мъртвия си любим. Виждаше немирните му къдрици, дяволитите трапчинки около устата, завладяващите сини очи — всичко, което виждаше всеки ден у дъщеря си. И чуваше гласа му така ясно, сякаш стоеше до нея в стаята.

Времето минаваше, но тя не го осъзнаваше и се стресна ужасно, когато чу гласа на мъжа си от вратата.

— Какво става, Розамунд? От един час не си помръднала.

Младата жена вдигна глава, после отново погледна пергамента в скута си.

— Тази пиеса е написана от човек, когото познавах… Умря почти по същия начин като Кит. Глупава трагедия… заблуда… оказа се на неподходящото място в неподходящо време. — Розамунд отново вдигна глава, без да се мъчи да скрие сълзите в зелените си очи. — Умря, без да знае, че пиесата му все пак ще бъде представена в театъра.

— Много съжалявам. — Роджър коленичи пред нея и сложи ръце върху раменете й. — Какво мога да направя?

Розамунд се усмихна през сълзи и сложи ръце върху неговите.

— Остани при мен. Това е достатъчно.

— Разбира се — обеща тихо той, взе едната й ръка, обърна я и притисна устни върху дланта. — Винаги.

Двамата останаха така няколко минути, после Розамунд внимателно издърпа ръката си. Нави листовете и грижливо ги завърза с червената лента.

— Време е за вечеря, скъпи. Даже малко закъсняхме.

Стана и протегна ръка на мъжа си. Той я взе и за миг я притисна към себе си, преди да напуснат стаята, хванати за ръка.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.